справа № 760/16056/15-ц
головуючий у суді І інстанції Українець В.В.
провадження № 22-ц/824/1190/2022
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         2 серпня 2022 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до         ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.
Позов мотивований тим, що у липні 2015 року до нього звернувся представник ОСОБА_2 з вимогою повернути грошові кошти на суму 300 000,00 доларів США, які відповідач начебто надавав йому за розпискою від 17 березня 2014 року.
Вважав договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня 2014 року, недійсним та ставить під сумнів автентичність розписки, оскільки ані сума грошей, ані дата написання розписки та повернення грошей не узгоджуються з тими домовленостями, які були між ним та відповідачем. Правовідносини, що склались між ними, мали місце в 2008 році, проте суми операцій були інші.
З огляду на вказане просив визнати недійсним договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня 2014 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Зінченко О.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Також просив задовольнити клопотання позивача про забезпечення позову та витребування оригіналу розписки з матеріалів справи № 398/2396/15-ц, яка знаходиться в Олександрівському міськрайонному суді Кіровоградської області. Задовольнити клопотання про проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанцій не було задоволено клопотання представника позивача щодо витребування оригіналу розписки із матеріалів судової справи № 398/2396/15-ц, яка розглядалась в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області, у зв`язку із чим судовими експертами не проведено судову експертизу, яка б мала ключове значення для вирішення спору.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.
У червні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зайвий А.О. подав до касаційного суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, в якій, посилаючись на недотримання судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Зайвим А.О. задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Передаючи справу на новий розгляд Верховний Суд вказав, що оскільки Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз неодноразово повідомлялось суду про неможливість надання висновку судової експертизи у зв`язку із відсутністю оригіналу розписки від 17 березня 2014 року, а також беручи до уваги неодноразові клопотання позивача про витребування доказів, які були невмотивовано відхилені судом, висновки апеляційного суду про безпідставність та недоведеність позовних вимог є передчасними. 
Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Рачук О.О. просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Маншиліна К.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, враховуючи неможливість проведення експертизи за відсутності оригіналу розписки, який знаходиться в матеріалах іншої цивільної справі, дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики не знайшли свого підтвердження належними доказами. Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження обставин не написання чи не підписання позивачем оспорюваної розписки, а також доказів того чи мали місце будь-які виправлення в розписці щодо суми боргу, дати написання розписки та повернення грошових коштів, позивачем при розгляді справи надано не було.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги у межах позовних вимог суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції правильними з огляду на наступне.
Нормами ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Основною підставою цього позову було визнання оспорюваного договору позики недійсним як неукладеного відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, оскільки розписка не містить підпису позивача, як того вимагає норма ст. 1047 ЦК України.
Так, судом встановлено, що 17 березня 2014 року складено розписку, в якій зазначено, що ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 300 000,00 доларів США та зобов`язався повернути їх до 28 лютого 2015 року. У матеріалах справи міститься копія оспорюваної розписки, оригінал якої знаходився в матеріалах цивільної справи Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за позовом   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оспорюваною розпискою.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про витребування доказів.
Витребувано від Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області оригінал боргової розписки від 17 березня 2014 року, який було подано до матеріалів цивільної справи № 398/2396/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
11 листопада 2020 року на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року, Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської областібуло направлено оригінал боргової розписки від 17 березня 2014 року на адресу Київського апеляційного суду.
Київським апеляційним судом було задоволено також клопотання сторони позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи для вирішення питань:
1. Чи мають місце у розписці від 17 березня 2014 року будь-які виправлення, дописування, стирання (підтирання), нанесення тексту поверх написаного?
2. Чи текст розписки від 17 березня 2014 року написаний власноруч ОСОБА_1 ?
3. Чи на розписці від 17 березня 2014 року міститься підпис саме ОСОБА_1 ?
10 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 травня 2022 року № 22110/21-33/22111/21-32 за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів.
Відповідно у наданому висновку експертів вказано, що у розписці від імені ОСОБА_1 , датованій 17 березня 2014 року, будь-які зміни шляхом виправлення, дописування, підчистки, виконання тексту поверх написаного - не вносилось, її зміст є первинним. Рукописний текст у розписці від 17 березня 2014 року виконаний ОСОБА_1 . Підпис, який міститься у розписці від 17 березня 2014 року між рукописними записами: «17.03.2014» та «/ ОСОБА_1 /», - виконаний ОСОБА_1 .
Доказів, які не узгоджується із указаним висновком судової експертизи, матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав для визнання договору позики недійсним, як не укладеного і ним не підписаного.
Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, зокрема той факт, що підпис в розписці від 17 березня 2014 року виконаний саме ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 травня 2022 року № 22110/21-33/22111/21-32 не спростований позивачем, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики не знайшли свого підтвердження.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Ураховуючи наведене підстави для зміни розподілу судового збору також відсутні.
 
           Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                               Т.О. Писана
 
Судді                                                                           К.П. Приходько
 
                                                                                     С.О. Журба