Справа № 127/5836/21
Провадження № 22-ц/801/656/2022
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року	Справа № 127/5836/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого: Копаничук С.Г.
Суддів: Оніщука В.В.,Денишенко Т.О., 
за участю секретаря Олійник Г.Є. , 
учасники справи:
позивачі - відповідачі : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу   ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2022  року, повний текст якого складено 31.01.2022 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді  Дернової В.В.  у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про поділ майна подружжя  та визнання права особистої власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,                 
ВСТАНОВИВ:
09.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання за ним права особистої власності на квартиру . Зазначив, що з 22.01.2012 року між ним і відповідачем було зареєстровано шлюб ,від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До укладення шлюбу 11.11.2011 року ним було укладено попередній договір №29 і про укладення договору купівлі-продажу квартири у 160 квартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 , на виконання п.6 якого ним у день укладення договору за рахунок особистих коштів було внесено платіж у розмірі 96 % вартості квартири, що складало 328 300 грн., з внесенням решти 4% до 10 числа наступного місяця, яку він здійснив 22.11.2011 року .Також за особисті кошти від продажу двох власних автомобілів «Мазда 323» і «Шкода Октавія» 17.09.2019 року ним було придбано автомобіль «Фольксваген Пасат».д.н.з. НОМЕР_1 , який 19.06.2020 року ним було продано за 280 000 грн. Посилаючись на вказані обставини і розірвання шлюбу ,а також на спори щодо поділу майна, просив визнати за ним право особистої власності на придбану ним квартиру АДРЕСА_2 з передачею особистих коштів в сумі 250 000 гривень на користь ОСОБА_2 , з покладенням на відповідача судових витрат.
         Ухвалою Вінницького міського суду  від 23.04.2021 року було відмовлено у  задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. 
23.06.2021 року ОСОБА_2  звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 ,у якому , посилаючись на спільне проживання з відповідачем в період з 02.06.2010 року до 21.01.2012 року та послідуюче перебування з ним у шлюбі до 24.12.2021 року ,просила визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя і стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати.
         Ухвалою Вінницького  міського суду  від 12.07.2021 року  зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано їх у одне провадження .
           Рішенням Вінницького міського суду від 20.01.2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання за ним права особистої власності на квартиру – відмовлено .
        Позов  ОСОБА_2  до  ОСОБА_1   про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
У іншій частині позовних вимог – відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   3360 грн. судового збору.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду від 03.02.2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
У апеляційній скарзі особа, що не брала участі в справі ОСОБА_3 просить зазначене рішення суду в частині задоволення вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у задоволенні цієї частини вимог відмовити. Зазначила , що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про її права та інтереси, оскільки вона з 30.12.2020 року являється зареєстрованою власницею спірної квартири, що була передана їй як стягувачу у власність в порядку виконання рішення Вінницького міського суду від 19.10.2020 року ,що набрало законної сили , про стягнення з ОСОБА_1 на її користь позики в розмірі 560 000 грн. Вважає, що звертаючись до суду з вказаними позовами та достеменно знаючи про те, що спірна квартира ОСОБА_1 вже не належить, не зазначаючи її в якості відповідача , вони у незаконний спосіб намагаються таким чином позбавити її набутих прав на спірну квартиру. Оглядаючи в судовому засіданні матеріали виконавчого провадження ,де є акт про передачу спірної квартири їй в рахунок боргу , суд в порушення ст.51 ЦПК не вирішив питання заміни відповідача чи залучення її до участі в справі в якості відповідача чи третьої особи, чим незаконно вирішив питання про її права та інтереси. Також вказала, що суд не належно оцінив докази, що свідчать про факт внесення ОСОБА_1 майже всіх коштів за пайовий внесок за спірну квартиру до укладення шлюбу чи фактичних відносин , що відповідно до правової позиції постанови Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі №682/2493/16-ц має значення для визначення спільної сумісної власності на майно ,а не дата реєстрації права власності на таке майно. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,позовних вимог  та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції . Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.               
Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши  матеріали справи, рішення суду в межах  доводів і вимог  апеляційної скарги, заявлених позовних   вимог та підстав позову  ,суд апеляційної інстанції вважає що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду в оскаржуваній частині таким вимогам закону не відповідає. 
Суд встановив ,що 11 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БМУ-2-ЛТД» було укладено попередній договір № 29 про укладення договору купівлі-продажу квартири в 160 квартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 , згідно умов якого сторони зобов`язалися у 2012 році укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири (продаж квартири буде вчинено за 341 284 грн., з яких 96% (328 300 грн.) сплачується в момент укладення даного Договору, а 4% вноситься рівними частинами щомісячно згідно графіка, з можливістю збільшення ціни на неоплачену частину квартири.
З 22.01.2012 року по 26.01.2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі ,від якого мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 11 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БМУ-2-ЛТД» було укладено попередній договір № 29 про укладення договору купівлі-продажу квартири в 160 квартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 , згідно умов якого сторони зобов`язалися у 2012 році укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири (продаж квартири буде вчинено за 341 284 грн., з яких 96% (328 300 грн.) сплачується в момент укладення даного Договору, а 4% вноситься рівними частинами щомісячно згідно графіка, з можливістю збільшення ціни на неоплачену частину квартири.
29 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БМУ-2-ЛТД» було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за 344 752 грн., посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М.В. за реєстровим № 4644. 
Згідно розрахункових документів 11.11.2011 року ОСОБА_1 було сплачено по договору 320 000 грн., 22.11. 2011 року ним сплачено 21 284 грн., і 20.08.2012 року ОСОБА_1 було сплачено 3480 грн. (а.с.8) 
Постановляючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено факт її проживання у період з 02.06.2010 року до 21.01.2012 року з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а встановивши, що частина пайових внесків на об`єкт інвестування була сплачена під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ,виходив з того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, частки кожного з колишнього подружжя у праві спільної сумісної власності на квартиру суд не визначав, оскільки така позовна вимога не заявлялася Також, суд виходив з того, що перебування спірної квартири на момент ухвалення рішення у справі у власності іншої особи не є перешкодою для визначення правового статусу нерухомого майна як об`єкта права особистої власності одного з подружжя або об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.
З таким висновком у контексті доводів апеляційної скарги погодитись не можна. 
Як вбачається із матеріалів справи правовідносини сторін у спорі виникли зі спору щодо поділу майна подружжя. 
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.        
Тобто, поділу підлягає майно подружжя, що належить йому і яке наявне у нього на час розгляду справи або знаходиться у третіх осіб (а не перебуває у власності третіх осіб ,тобто, чуже на час поділу майно).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Cуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1 та 3 статті 13 ЦПК України).
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) інших учасників справи, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (пункти 2 і 3 частини 2 статті 175 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 2 статті 48 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених в частинах 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Отже, наведеними нормами процесуального закону визначено, що вирішення питання щодо заміни належного відповідача, залучення до участі у справі співвідповідача здійснюється лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до початку розгляду справи по суті.
Згідно зі статтею 175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог пункту 4 частини другої статті 197 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.
Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.
Заявляючи позовні вимоги до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності на спірну квартиру, ОСОБА_1 стверджував про те, що квартира являється його особистою власністю, так як придбана за рахунок особистих коштів ,витрачених на її купівлю ще до шлюбу. 
ОСОБА_2 , заявляючи зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності , стверджувала , що квартира придбана в період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю. 
При цьому, як позивач , так і відповідач, в порушення ст.175 ЦПК України у позовній заяві не зазначили і в ході розгляду справи не надали суду доказів належності будь-кому з них спірної квартири на праві власності, актуальних на час звернення до суду .
З матеріалів справи , наданих апелянтом доказів , рішення Вінницького міського суду від 19.10.2020 року ,встановлено ,що 21.09.2011 року ОСОБА_3 позичила для особистих потреб за договором позики ОСОБА_1 грошовi кошти в сумi 560 ООО грн. ,що підлягали поверненню 20.06.2020 року.11.11.2011 року мiж ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою вiдповiдальнiстю «БМУ-2-ЛТД» було укладено попереднiй договiр про укладення договору купiвлi-продажу квартири АДРЕСА_3 ,згiдно умов якого сторони зобов`язалися у 2012 роцi укласти договiр купiвлi-продажу зазначеної квартири за 341 284 грн., з яких 96% (328 300 грн.) підлягало сплаті в момент укладення даного Договору, а 4% - вносенню рiвними частинами щомiсячно згiдно графiка, з можливiстю збiльшення цiни на неоплачену частину квартири. На виконання попереднього договору ОСОБА_1 згідно квитанцій 11 листопада 2011 року сплатив 320 ООО грн. , 22 листопада 2011 року сплатив 21 284 грн. , а всього 341 284 грн., тобто повну вартість , визначену попереднiм договором. 
Оскаржуване рішення суду у даній справі ,в частині відмови дружині у встановленні факту спільного проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 02.06.2010 року по 21.01.2012 року, не оскаржується. 
22.01.2012 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_6 
20 серпня 2012 року згiдно квитанції № 1888_162 ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «БМУ-2-ЛТД» ще 3 480 грн. 
29.10.2012 року за актом прийому- передачі продавець - ТОВ «БМУ-2-ЛТД» передало покупцю ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 29.10.2012 року квартиру АДРЕСА_2 ,при цьому засвідчено ,що покупець перерахував на рахунок покупця вартість майна, що складає 344 752 грн.
Рішенням Вінницького міського суду від 19.10.2020 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 560 000 грн. заборгованості за договором позики. (а.с.138-139) 
11.12.2020 року на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу і акту про передачу арештованого нерухомого майна боржника стягувачу в порядку п.8 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» за згодою боржника ОСОБА_1 у ВП № 63873826, спірна квартира в рахунок залишку заборгованості в сумі 300 000 грн. була передана ОСОБА_3 
30.12.2020 року за ОСОБА_3 у Державному реестрі речових прав на нерухоме майно було зареестроване речове право власності на спірну квартиру. 
26.01.2021 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано. 
      Згідно зі ст. 2 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"  державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, ОСОБА_3 у передбаченому законом і не оспорюваному сторонами порядку з 30.12.2020 року стала законним власником квартири ,що входить до складу майна , свої права на яке заявляють сторони.
Дані про дійсного власника квартири суд дізнався із оглянутих у судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження ,проте відповідної оцінки цьому не надав . 
Разом із тим, згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд .Відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Таким чином, в разі задоволення позову ОСОБА_2 , будуть вирішені права ОСОБА_3 щодо користування та володіння спірним нерухомим майном.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_3 в якості співвідповідача не заявляла .
На стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений права залучати до участі у розгляді справи заявницю скарги в якості відповідача і не має права вирішувати питання про її права та обов`язки.
Оскільки ,як уже зазначалось , предметом позовних вимог є майно подружжя і яке наявне у подружжя на час розгляду справи або яке знаходиться у третіх осіб, а не чуже майно , суд невірно виходив із того, що перебування спірної квартири на момент ухвалення рішення у справі у власності іншої особи, не є перешкодою для визначення правового статусу нерухомого майна як об`єкта права особистої власності одного з подружжя або об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, оскільки не забезпечення участі у розгляді справи дійсного власника майна безумовно є перешкодою у вирішення статусу такого майна судом .
Суд не врахував ,що спірна квартира ще до пред`явлення сторонами позовів була передана за заявою боржника ОСОБА_1 у власність стягувачу ОСОБА_3 в порядку примусового виконання рішення Вінницького міського суду від 19.10.2020 року про стягнення з нього 560 000 грн . , позичених у неї ще до шлюбу на особисті потреби. 
Крім того, як вбачається з правової позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі №682/2493/16-ц , при вирішенні спору стосовно поділу нерухомого майна набутого за договором інвестування в будівництво особами ,визначальним є період сплати пайових внесків на об`єкт інвестування .а не дата реєстрації права власності на нерухоме майно. 
Грошові внески за спірну квартиру у передбаченому попереднім договором розмірі були внесені ОСОБА_7 у повному об`ємі ще до укладення шлюбу, а тому інфляційна доплата до її вартості у розмірі 3 480 грн. та здійснення в період шлюбу лише оформлення права власності на квартиру за позивачем , не можуть являтись в силу ст.57 СК України підставами для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та неможливості повернути за рахунок неї ОСОБА_7 боргу.
У ст.376 ЦПК наведені підстави для скасування судового рішення і ухвалення у справі нового судового рішення , зокрема, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі ( п.4 ч.3 ст.376 ЦПК)
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , заявлені лише до позивача, про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірної квартири , що на час звернення до суду належить на законних і не оспорюваних підставах ОСОБА_3 ,суд невірно застосував норми матеріального права, невірно оцінив докази і встановив обставини у справі ,що мають значення для її розгляду, не оцінив процесуальну необхідність участі у розгляді даної справи в якості відповідача законного власника спірного майна, визнання своїх прав на яке заявила ОСОБА_2 , не роз`яснив їй наслідки вчинення чи невчинення нею дій по з`ясуванню дійсних обставин ,що мають значення для справи ,внаслідок чого необгрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 . 
Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення –про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову в частині її вимог до ОСОБА_7 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.
В іншій частині рішення не оскаржується , а тому апеляційним судом не переглядається.
Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст.374.376,382-384 ЦПК України,-

П о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 744 грн. у відшкодування судового збору.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий :                                                                               Копаничук С.Г.
Судді: Оніщук В.В.

Денишенко Т.О.