ПОСТАНОВА 
Іменем України

30 травня 2022 року                                                                м. Кропивницький

справа № 404/2034/21
провадження № 22-ц/4809/94/22 

       справа № 404/2034/21
провадження № 22-ц/4809/94/22 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді - Дуковський О. Л., Письменний О. А.,
за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н. В.
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач-  ОСОБА_2 ;
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 липня 2021 року (суддя Варакіна Н. Б.)
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
ОСОБА_1 звернулась до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про стягнення з відповідача на користь позивача коштів на утримання (аліменти) доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј всіх видів доходів ОСОБА_2 , але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини до шести років, та матері дитини ОСОБА_1 у розмірі 1/5 усіх видів доходів відповідача, але не менше 60% прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення ОСОБА_4 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебуває у незареєстрованому шлюбі з відповідачем. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що виконує обов`язки по догляду та вихованню дитини, а тому не працює, є гіпертоніком і вимушена витрачати кошти на ліки. Натомість, відповідач сплачує незначні суми на утримання її та дитини, такі виплати мають нестабільний характер та існує ймовірність того, що взагалі припиняться. Між батьками дитини відсутня домовленість щодо розміру та порядку виконання відповідачем свого обов`язку з утримання дружини та спільної дитини. Зауважує, що відповідач є пенсіонером, сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частини усіх видів доходів до досягнення останнім повноліття. Наразі з пенсії відповідача відраховують також заборгованість зі сплати аліментів, яка, на переконання позивача, у разі її наявності, може бути стягнута і після повноліття сина.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що визнає необхідність утримання дітей, але просить взяти до уваги, що він є непрацездатною особою і сам потребує утримання та врахувати, що вимушений щомісячно витрачати кошти на підтримання здоров`я, стан якого погіршився. Витрат вимагає і спілкування з сином, який проживає на значній відстані від міста разом зі своєю матір`ю. У зв`язку з викладеним, просить суд, встановлюючи розмір аліментів, спочатку відрахувати від його пенсії кошти на ліки та необхідність спілкування з сином (а.с. 54). 
Позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якої наполягає на задоволенні позовних вимог, стверджуючи, що відповідач намагається уникнути виконання своїх обов`язків щодо утримання її та спільної дитини. Акцентує увагу на рекомендаціях Верховного Суду щодо дотримання ст. 3 Конвенції про права дитини, який констатує, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини та її матері (а.с. 43).
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини всих видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 березня 2021 і до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_2 ; у задоволенні вимог про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у ході розгляду справи відповідач,всупереч своїм письмовим поясненням, позов визнав повністю та наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.  Разом з тим, аналізуючи процесуальну, і не тільки, поведінку позивача та відповідача, пояснення відповідача надані в судовому засіданні, докази надані сторонами, суд вважав, що сторони штучно створюють умови, з метою зменшення розміру аліментів, які сплачує відповідач на утримання старшої дитини. Враховуючи встановлені у справі обставини, матеріальний стан відповідача, а також пояснення сторін, суд дійшов висновку, що приділяючи першочергову увагу забезпеченню інтересів дитини, необхідно керуватись дотриманням балансу між інтересами та забезпеченням життєдіяльності дитини та відповідача. 

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини, суд зазначив, що виходячи з положень ст. 84 СК України, можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу. Натомість, було встановлено, що відповідач не в змозі надавати передбачену ст. 84 СК України допомогу, а тому суд відмовив у задоволенні зазначеної позовної вимоги.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 липня 2021 року,  ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржниквказує на те, що суд першої інстанції запроваджує нерівність серед дітей, оскільки на утримання старшої дитини стягується ј частка від всіх видів доходів відповідача, тоді як для молодшої дитини суд першої інстанції встановлює аліменти лише у розмірі 1/6 всіх видів заробітку. 

Стверджує, що суд суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просила стягнути аліменти на утримання дочки до досягнення нею трирічного віку, а не повноліття та в розмірі ј всіх видів доходів відповідача, а не заробітку; суд першої інстанції не встановив єдину частку заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення старшою дитиною повноліття; встановлюючи розмір аліментів на двох дітей - 1/3 частку доходу відповідача, суд першої інстанції помилково посилається на ч.5 ст. 181 СК України, яка стосується судового наказу; суд допустив арифметичну помилку при визначенні часток доходу, призначених для утримання дітей, оскільки 1/4 + 1/6 = 5/12, а не 1/3; судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, у результаті чого на утримання старшої дитини призначено ј частки від 6 032,00 грн, а на утримання молодшої дитини - 1/6 від 3 016,00 грн пенсії; судом не враховано, що органом ДВС вже відраховується 50% з пенсії скаржника; судом не взято до уваги що заборгованість за аліментами можна стягнути і після досягнення старшою дитиною повноліття та те, що відповідач оскаржує дії ДВС щодо визначення заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина у суді; суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення позивача щодо незаконного примусового стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у справі № 2-3774/11 у зв`язку з тим, що виконавчий лист не підлягає виконанню; суд не вказав порядок виконання рішення. Також скаржник вважає помилковим твердження суду першої інстанції, що доводи відповідача протирічать один одному.

На переконання скаржника, відповідача у справі, правильним є визнати позов повністю і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 17 вересня 2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції; апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги. 
Ухвалою апеляційного суду від 25 листопада 2021 року скаржника звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 липня 2021 року;встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначила, що заперечення щодо її змісту у неї відсутні. Вважає доречним запропонувати сторонам самим вирішити спір та укласти мирову угоду. Разом з тим, просила врахувати, що пенсія відповідача є об`єктом спільної сумісної власності і їй належить рівна її частина; СК України передбачено, що кошти на утримання дитини (аліменти) без спеціальної заяви стягувача присуджуються за рішенням суду тільки у частці від заробітку (доходу), а доходів у відповідача немає, оскільки пенсія доходом не є; через обставини, викладені у поясненні, поданому до суду першої інстанції у липні 2021 року, судове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 липня 2011 року у справі № 2-3774/11 втратило чинність (а.с. 151).
16 грудня 2021 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду в апеляційному суді на 02 лютого 2022 року, про що постановлено відповідну ухвалу.
02 лютого 2022 року сторонами до суду апеляційної інстанції подано заяву про укладення мирової угоди.
Протокольною ухвалою від 02 лютого 2022 року розгляд справи відкладено до 24 лютого 2022 року. Крім того, відповідно до ухвали від 02 лютого 2022 року продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою на п`ятнадцять днів.
24 лютого 2022 року з підстав, що були зазначені судом у відповідній протокольній ухвалі, апеляційний розгляд справи відкладено до 19 квітня 2022 року.
У звязку з тим, що головуючий суддя Дьомич Л.М. знаходилась у відпустці, 19 квітня 2022 року судове засідання у справі не відбулось, розгляд справи за апеляційною скаргою призначено на 04 травня 2022 року. Через перебування 04 травня 2022 року головуючого судді Дьомич Л. М. у відпустці, наступний розгляд справи відкладено на 30 травня 2022 року.
Відповідно до вимог процесуального закону учасники справи повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 189-194).
30 травня 2022 року ОСОБА_1 до апеляційного суду подано заяву про розгляд справи без участі позивача. 
Ухвалою апеляційного суду від 30 травня 2022 року відмовлено у задоволенні спільної заяви позивача і відповідача про укладення мирової угоди у даній справі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступного.
Обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 08 липня 2020 року (а.с. 4).
Позивач та відповідач разом зі спільною дитиною проживають за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації шлюбу. 
Позивач не працює, оскільки доглядає за малолітньою дитиною. Знаходження матері у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з матеріалів справи на вбачається. 
Відповідач є непрацездатною особою, оскільки перебуває на обліку у Головному управлінні ПФУ в Кіровоградській області (м.Кропивницький) та отримує пенсію за віком (а.с. 7).
       
       Відповідно до довідки Головного управління ПФУ в Кіровоградській області, у період з лютого 2020 року по січень 2021 року відповідачу нарахована пенсія у розмірі 64430,68 грн (а.с. 7).
        Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків підтверджено, що ОСОБА_2 доходів за період з 4 кварталу 2020 по 1 квартал 2021 не отримував (а.с. 67).
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 липня 2011 року у справі № 2-3774/11 було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів; ухвалено стягнути з ОСОБА_2 , працюючого доцентом Кіровоградського Національного технічного університету, на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на території України до досягнення ОСОБА_2 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , почавши стягнення з дня звернення до суду, тобто з 29 червня 2011 року (а.с. 6).

Відповідно до постанови старшого державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 21 жовтня 2020 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3774, виданого 29 липня 2011 року, звернуто стягнення на доходи боржника - ОСОБА_2 , що отримує пенсію у ГУ ПФУ у Кіровоградській області; постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_2 у розмірі ј частини всіх видів доходів ОСОБА_2 , але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму території України до досягнення сином повноліття, починаючи з 29 червня 2011 року; нарахувати заборгованість з 01 жовтня 2020 року, включаючи залишок боргу станом на 30 вересня 2020 року - 57 327,56 грн та утримувати аліменти у розмірі 50% до виплати загальної суми боргу, а після відрахування заборгованості утримувати аліменти у розмірі ј частини всіх видів доходів ОСОБА_2 , але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ОСОБА_2 повноліття; загальний розмір усіх відрахувань при кожній виплаті заробітної плати боржника після відрахування всіх податків не повинен перевищувати 50 %, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; зобов`язано підприємство, установу, організацію, фізичну особу, фізичну особу - підприємця (ГУ ПФУ у Кіровоградській області) здійснювати відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховувати кошти у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі, якщо такий строк не встановлено - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення (а.с. 20).

 
За доводами сторони, робота відповідача доцентом Кіровоградського Національного технічного університету мала істотне значення під час вирішення судом справи № 2-3774/11, проте наразі, коли відповідач є пенсіонером і не працює, стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 є незаконним. Також стверджується, що аліменти на утримання сина батьком сплачено за кілька років наперед (а.с. 61). 

ОСОБА_2 у відзиві на позов просив врахувати суд обставини його непрацездатності, погіршення стану здоров`я та необхідності здійснення витрат на лікування, необхідність спілкування з сином, який проживає на великій відстані від місця проживання відповідача.

Разом з тим, у подальшому, позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі, просив їх задовольнити, про що зазначив також і у поданій апеляційній скарзі.

Відповідач наголошує, що не погоджується із нарахуваннями за виконавчим листом № 2-3774/11, які здійснює державний виконавець , про що надав власний розрахунок аліментів (а.с. 68-74). Зазначає, що ним у судовому порядку визнаються незаконними відповідні дії державного виконавця, а виконавчий документ - таким, що не підлягає виконанню. 
Відповідні судові рішення за результатами розгляду заяв (скарг) відповідача у матеріалах справи відсутні. 
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Нормами ст.ст. 150, 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення нею трьох років (ч. 2 ст. 84 СК України).
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 , апеляційний суд враховує, що стверджуючи про наявність підстав для задоволення позову, позивач вказувала на те, що між нею та відповідачем відсутні будь-які домовленості щодо виконання останнім свого обов`язку утримувати малолітню дитину та її матір. На виконання зазначеного обов`язку відповідач сплачує позивачу незначні суми, а виплати мають нестабільний характер.

Натомість, на початку судового розгляду даної справи судом першої інстанції відповідач акцентував увагу на усвідомленні свого обов`язку утримувати свою малолітню дитину та її матір, однак, просив суд врахувати його складне матеріальне становище, спричинене рядом факторів. 
У подальшому, відповідач визнав пред`явлені позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Часткове задоволення позову судом першої інстанції визнав дискримінуючим по відношенню до прав та охоронюваних законом інтересів їх з позивачем спільної малолітньої дитини.
Колегія суддів виходить із того, що неодмінним конституційним правом людини й громадянина є право на судовий захист, закріплене у ст. 55 Конституції України. 
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ч. 3 ст. 124 Конституції України).

До регулювання сімейних відносин субсидіарно застосовуються положення ЦК України.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Разом з тим, необхідно враховувати, що право на доступ до суду не є абсолютним. Так, право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 зроблено висновок, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

У визначенні справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станкевич проти Польщі»).
Вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції дішов висновку, що фактичні обставин справи, пояснення та поведінка сторін свідчать про те, що позов у даній справі фактично поданий з метою врегулювання питань щодо розміру аліментів, сплати заборгованості зі сплати аліментів, які ініційовані відповідачем у інших судових провадженнях, зокрема у справі № 2-3774/11, на користь боржника.
У апеляційного суду відсутні підстави вважати такий висновок суду першої інстанції необґрунтованим.

Так, за положеннями ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини) батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

Однак, всупереч вимогам процесуального закону, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження невиконання (неналежного виконання) відповідачем свого обов`язку з утримання малолітньої дитини та цивільної дружини в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що позов у даній справі поданий не для захисту прав позивача та її малолітньої дитини, а з метою встановлення обставин преюдиційного характеру, які б стали процесуальним «елементом впливу» на судові рішення, зокрема, у справі № 2-3774/11.

Визнання ж позову відповідачем та наполягання останнього на його задоволенні у повному обсязі, тим самим скасувавши судове рішення, погодження позивача з судовим висновком (що підтверджує відсутність оскарження) апеляційним судом не приймається до уваги, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц, від 25 травня 2022 року справа № 675/2136/19 вказано, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.
Зважаючи на фактичні обставини справи, визнання позову у даній справі, (що виходить з позиції про необхідність повністю задовольнити вимоги ОСОБА_1 ) відповідач має безпосередній вплив на можливість порушення прав старшої дитини відповідача - ОСОБА_2 , а тому судом першої інстанції правильно застосовано положення ч. 4 ст. 206 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Виходячи з викладеного, задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 , суд першої інстанції обґрунтовано надав пріоритету охороні прав та інтересів малолітньої дитини відповідача, врахувавши при цьому фактичні обставини, встановлені під час судового розгляду справи. 
При цьому, у задоволенні позову у частині вимог про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 суду першої інстанції належало відмовити саме з підстав відсутності порушеного права позивача.
Разом з тим, скасування в цій частині правильного по суті рішення суду першої інстанції лише з формальних підстав суперечило б завданням цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги про вихід суду за межі позовних вимог під час вирішення спору у частині вимоги про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 , апеляційним судом до уваги не приймаються.
Так, ч.1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Аналогічний висновок також зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі№ 6-143цс13.
При цьому, як вбачається з аналізу наведених вище положень СК України, зокрема положень ст. 81, ч. 3 ст. 181, ч. 2 ст. 182, ст. 183 СК України, законодавець ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», передбачаючи можливість стягнення на користь дитини мінімального рекомендованого розміру аліментів з обох джерел отримання грошових коштів.
ЦК України також ототожнює поняття «заробітку» та «доходу», зокрема у відносинах щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Відповідно до ст. 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.
У п. 12 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів визначені види доходів, з яких не провадиться утримання аліментів, перелік яких є вичерпним.
Утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків (п. 13 Переліку).
Частиною 1 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що  розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Викладеним спростовуються твердження скаржника щодо неврахування судом першої інстанції відповідних положень чинного законодавства і що фактично за судовим рішенням стягнення не відбулося, бо він не має заробітку, лише пенсію, про це не конкретизовано в судовому рішенні, а тому фактично донька залишилася без утримання, бо за таким рішенням неможливо здійснити стягнення. Це особисте трактування сторони поняття «доходу» і процедури виконання.

Решта доводів скаржника також ґрунтуються виключно на суб`єктивному розумінні судового рішення та зводяться до незгоди з відповідними висновками суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегією суддів враховується також наступне. 
За нормою ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
У ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зловживання правом визначається як діяльність або дії, спрямовані на скасування прав та свобод, визнаних у Конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Зокрема, мова йде про несумлінне використання процесуальних прав, у тому числі права на судовий захист.

Зловживання процесуальними правами є можливим, якщо внаслідок реалізації права створюється перешкода у вирішенні завдань цивільного судочинства. Механізм зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа, яка прагне до досягнення певних правових наслідків, здійснює процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на юридичні факти, з якими закон пов`язує настання певних наслідків. Незважаючи на те, що такі дії мають повністю штучний характер, тобто не підкріплюються фактами об`єктивної дійсності, певні правові наслідки, які вигідні особі, все ж таки можуть існувати.

 
Таким чином, формулювання «зловживання процесуальним правом», наведене у п. 11 ч. 3 зазначеної процесуальної норми, необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного процесуального права, однак всупереч меті такого права.

На думку Верховного Суду, що викладена у постанові від 13 березня 2019 року у справі №814/218/14, під зловживанням процесуальними правами слід розуміти форму умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду.
Зловживання правом на подання скарги становить собою такий вид зловживань процесуальними правами, коли вся процедура розгляду справи є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, відмінною від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тобто таке звернення має штучний характер, а основною його метою є не захист прав та інтересів або не стільки захист прав і інтересів у судовому порядку, а досягнення таким шляхом інших цілей.
Особа звертаючись до суду з позовом та /або апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, повинна мати певну правову та фактичну мету, що не мають бути очевидно неправомірними.
Зважаючи на викладене та виходячи з фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що користуючись наданим законодавством правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 фактично використовує цивільно-процесуальний інструментарій задля постановки питання подальшого виконання судового рішення про стягнення аліментів у справі № 2-3774/11. 
Апеляційний суд звернув увагу, що позивач судове рішення не оскаржувала, хоча вимоги задоволені частково, в стягнення на утриманні самої позивачки відмовлено. Натомість відповідач просить в апеляційній скарзі скасувати судове рішення, наполягаючи в поясненні про необхідність повного задоволення позову.
Колегією суддів враховано, що завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За змістом ч. ч. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до наведених вище вимог, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 колегія суддів відмовляє.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.
За вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За встановлених обставин, апеляційна скарга  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 липня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 9 червня 2022 року.
Головуючий суддя Л. М. Дьомич
Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний