ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 серпня 2022 року           справа №200/9310/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів:  Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 р.  у справі  № 200/9310/21 (головуючий І інстанції  суддя Стойка В.В.)  за позовом    ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,                                         

                                                          ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в якому просив  визнати незаконною відмову відповідача виконати вимогу п.17 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» та зобов`язати відповідача встановити стаж роботи, який дає право на пенсію за період 07.04.1993 року по 26.10.1998 року на підставі показань свідків.
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року у справі  № 200/9310/21   позов  задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до загального страхового стажу періодів роботи в колективному підприємстві «ГАЗБУД» з 07.04.1993 року по 28.02.1998 року, з 01.08.1998 року по 31.08.1998 року, з 01.10.1998 року по 26.10.1998 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу при призначенні пенсії період роботи в колективному підприємстві «ГАЗБУД» з 07.04.1993 року по 28.02.1998 року, з 01.08.1998 року по 31.08.1998 року, з 01.10.1998 року по 26.10.1998 року, та здійснити перерахунок пенсії з врахуванням загального страхового стажу за період з 07.04.1993 року по 28.02.1998 року, з 01.08.1998 року по 31.08.1998 року, з 01.10.1998 року по 26.10.1998 року, починаючи з моменту призначення пенсії, а саме з 29.06.2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 54-56).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги  вказує на те, що спірні періоди не були взяті до уваги при призначенні пенсії в межах повноважень, та у спосіб, визначений чинним законодавством з питань пенсійного забезпечення.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не було оскаржено.
Згідно  п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Справа розглянута поза датою, визначеною в ухвалі суду від 24 січня 2022 року, з огляду на прийняття Верховною Радою України Законів України «Про правовий режим воєнного стану» від 24 лютого 2022 року  № 2102-IX, від 15 березня 2022 року  № 2119-IX, від 21 квітня 2022 року  № 2212-IX, від 22 травня 2022 року № 2263-1Х, від 15 серпня 2022 року № 2500, якими в Україні введено  воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року і продовжено його до 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 є пенсіонером за віком та перебуває на обліку в установі відповідача з 29.06.2020 року.
За записами у трудовій книжці   НОМЕР_2 , з 07.04.1993 року по 28.02.1998 року, з 01.08.1998 року по 31.08.1998 року, з 01.10.1998 року по 26.10.1998 року позивач працював у колективному підприємстві «ГАЗБУД».
Листом від 10.03.2021 року № 278-225/Г-02/8-0567/21 відповідач сповістив, що з 29.06.20202 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058 зі змінами та доповненнями. На записі про звільнення з роботи за періоди роботи з 07.04.1993 рік по 26.10.1998 рік  печатка не читається, у зв`язку з чим цей стаж роботи не було зараховано до загального страхового стажу. Але за наявними даними в індивідуальних відомостях про застраховану особу було зараховано стаж за період з 01.03.1998 року по 31.07.1998 року, з 01.09.1998 року по 30.09.1998 рік. Зазначено, що в повідомленні № 06-15/17 від 03.12.2020 року виданим ТОВ «Науково-виробничий сервісний центр «Харківський народний архів»», яке долучено до заяви про перерахунок пенсії підстава «Місце знаходження підприємства невідомо» не підтверджує факт втрати (незбереження) документів, що не відповідає вимогам Постанови № 637. Тож зарахувати стаж за період з 07.04.1993 року по 28.02.1998 року, з 01.08.1998 року по 31.08.1998 року та з 01.10.1998 року по 26.10.1998 року немає законодавчих підстав  (а.с. 18-19).
За змістом  листа від 30.04.2021 року № 4557-4066/Г-02/8-0500/21 до загального страхового стажу при призначенні пенсії за наданою трудовою книжкою НОМЕР_2 від 22.09.1977 управлінням не зараховано періоди роботи з 07.04.1993 по 28.02.1998, з 01.08.1998 по 31.08.1998 та з 01.10.1998 по 26.10.1998 у зв`язку з тим, що запис про звільнення завірено нечитаємою печаткою  (а.с. 20).
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
За статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема,:
1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;
6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;
12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.
Частиною 1 статті 4 Закону України № 1058 визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Статтею 5 Закону № 1058 передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Відповідно до ч. 1 статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення пенсійного віку та за наявності страхового стажу не менше 27 років.
Приписами частин першої, другої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення»  (далі  Закон № 1788).
Унормуванням статті 56 Закону № 1788 занотовано: до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Разом з тим, до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Статтею 62 Закону№ 1788 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі  Порядок № 637).
За змістом пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Приписи пункту 3 Порядку № 637 встановлюють: за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 р. № 58 (далі Інструкція № 58) записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Пунктом 2.4. Інструкції № 58  окреслено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
В п. 2.14 Інструкції № 58 визначено,  що у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться  порядковий  номер  запису, що вноситься,  у  графі  2 зазначається дата прийняття на роботу.
У графі  3 пишеться:  "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу,   підрозділу,   на   дільницю,   виробництво"    із зазначенням його   конкретного   найменування,   а  також  роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії   або   посади   на   яку   прийнятий  працівник, виконуються для   робітників   та   службовців    відповідно    до найменування  професій  і  посад,  зазначених   у   "Класифікаторі  професій".  
Якщо працівник має право на  пенсію  за  віком  на  пільгових умовах, запис  у  трудовій  книжці  робиться  на  підставі наказу, виданого за  результатами  атестації   робочих   місць,   і    має відповідати найменуванню   Списків  виробництв,  робіт,  професій, посад і   показників,   що   дають   право  на  пільгове  пенсійне забезпечення.
Показники, зазначені у цих Списках обов`язково  повинні  бути підтверджені у   карті   оцінки   умов  праці  робочого  місця  за результатами атестації і можуть записуватись у дужках.
Переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийняття на роботу.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а наявність відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням такого стажу.
Суд відзначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Така правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду сформульованими в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17, відповідно до яких на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови у зарахуванні до загального страхового стажу позивача спірних періодів роботи.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної відмови відповідача зарахувати позивачу до загального страхового стажу при призначенні пенсії період роботи в колективному підприємстві «ГАЗБУД». 
Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до відповідача з заявою на підтвердження трудового стажу та зарахування до загального стажу роботи  періодів роботи 26 лютого 2021 року.
Тобто, датою, з якої необхідно зобов`язати відповідача зарахувати до загального стажу період роботи в колективному підприємстві «ГАЗБУД»  є  саме з 26.02.2021 року.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).
Унормуванням ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням наведеного суд вважає необхідним задовольнити  частково апеляційну скаргу відповідача та змінити рішення суду першої інстанції в частині  дати, з якої необхідно зобов`язати відповідача зарахувати до загального стажу позивача вказані вище періоди.
У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 317 КАС України підставами для зміни рішення є: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, ч. 4 ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,                                            

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення  Донецького  окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 р.  у справі  № 200/9310/21   -  задовольнити частково.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 р.  у справі  № 200/9310/21 - змінити.
У абзаці четвертому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року у справі №  200/9310/21  словосполучення “з моменту її призначення – 29.06.2020”  замінити словами  “з 26.02.2021”.
В решті рішення від 09 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  
Повне судове рішення складено 29 серпня 2022 року.

Головуючий  суддя                                                                                      Г.М.Міронова                                                                                                                                                              
Судді                                                                                                             І.В. Геращенко                                                                                                          
                                                                                                                      Е.Г. Казначеєв