РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року
м. Рівне

Справа № 568/734/16-ц
Провадження № 22-ц/4815/557/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року (ухвалене у складі судді Троцюк В.О.) у справі за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,- 
в с т а н о в и в :
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 05 березня 2016 року о 21 годині 30 хвилин на автодорозі в с. Дружба Радивилівського району Рівненської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Peugeot Expert, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під його керуванням. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідно до постанови Радивилівського районного суду Рівненської області від 20.04.2016 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 та ч.1 ст.130 КУпАП. Згідно звіту автотоварознавчого дослідження №56 від 15 травня 2016 року, складеного ПП ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобілю Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження становить 48820,00 гривень. Відповідач добровільно відшкодувати завдані збитки відмовився, у зв`язку з чим він звернувся до суду із даним позовом, яким просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 48820,00 гривень в рахунок відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок ДТП.
Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 48 820 гривень 00 копійок в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, у результаті якої було заподіянню шкоди автомобілю, який належить позивачу, а тому місцевий суд вважав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача 48 820 гривень 00 копійок в рахунок відшкодування цієї шкоди.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не достатньо ґрунтовно дослідив докази, у зв`язку з чим, висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи. Вважає сумнівним та необ`єктивним звіт автотоварознавчого дослідження №56, який наданий позивачем в обґрунтування вартості відновлюваного ремонту автомобіля. Стверджує, що його не було належним чином повідомлено про дату, час та місце проведення автотоварознавчого дослідження, який був проведений експертом Соловій В.М.. Також зауважує, що позивачем жодним чином не були спростовані його заперечення, що автомобіль ОСОБА_1 отримав основні механічні пошкодження не від зіткнення двох транспортних засобів, а від того, що останній не впорався із керуванням, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння. 
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 05 березня 2016 року об 21 годині 30 хвилин в с. Дружба Радивилівського району Рівненської області ОСОБА_2 , керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем Peugeot Expert, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, не врахував дорожніх умов, допустив зіткнення з автомобілем Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Радивилівського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2016 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
Автомобіль Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 .
Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Враховуючи, що постанова Радивилівського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2016 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП, набрала законної сили, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між винними діями відповідача та заподіянням шкоди автомобілю ОСОБА_1 існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Покликання відповідача на те, що ОСОБА_1 теж перебував у стані алкогольного сп`яніння немає правового значення, оскільки вина ОСОБА_2 у ДТП встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Таке деліктне правовідношення виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
За змістом ч.ч. 1, 2, 3 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема верховенство права, змагальність, диспозитивність.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
За зверненням ОСОБА_1 , суб`єктом оціночної діяльності ПП ОСОБА_3 було проведено автотоварознавче дослідження вартості матеріального збитку заподіяного автомобілю позивача внаслідок ДТП.
15 травня 2016 року ПП ОСОБА_3 було складено звіт автотоварознавчого дослідження №56, за висновками якого вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору, власнику автомобіля Fiat Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження в цінах на момент обстеження становить 48820,00 гривень.
Огляд автомобіля ОСОБА_1 проводився 13 квітня 2016 року в с. Бовдури Бродівського району, що вбачається із відповіді ПП ОСОБА_3 щодо невірно вказаного місця проведення огляду, яке вказане у звіті №56 (а.с. 119).
ОСОБА_2 було повідомлено про час та місце проведення огляду автомобіля позивача, що підтверджується довідкою ДП "Укрпошта" №11-11/131 від 26 квітня 2016 року та визнавалося відповідачем у запереченні на позовну заяву.
ОСОБА_2 на вказаний огляд не з`явився. 
У ході розгляду даної справи, заявлений позивачем до стягнення розмір збитків відповідач не спростував, з клопотанням про призначення судом автотоварознавчої експертизи не звертався.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 48820,00 грн. в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди. 
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки такі доводи були покладені в обґрунтування заперечень до позовної заяви. Тому, такі доводи не спростовують висновків місцевого суду і зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, у достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга  ОСОБА_2  підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
Судді:                                                                  Гордійчук С.О. 

Ковальчук Н.М.