РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року м. Рівне

Справа № 559/2084/21
Провадження № 22-ц/4815/640/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Сідорової Ірини Анатоліївни на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 січня 2022 року (ухвалене у складі судді Жуковської О.Ю.) у справі за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про  розірвання шлюбу,- 
в с т а н о в и в :
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 14.07.2005 року. Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюбно-сімейних відносин більше не існує, у них з відповідачем різні погляди на сімейне життя, він нехтував сімейними цінностями і не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї. Подальше збереження шлюбу неможливе. Просить шлюб розірвати, дітей залишити проживати з нею, бажає залишити прізвище « ОСОБА_5 ».
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 січня 2022 року позов задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14 липня 2005 року Виконавчим комітетом Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області, актовий запис №13, - розірвано.
Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « ОСОБА_5 ».
У решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що подальше спільне життя сторін та збереження їх сім`ї є неможливим і таким, що суперечить інтересам позивача, що є підставою для розірвання шлюбу. У задоволенні позову про визначення місця проживання дітей місцевим суд відмовив у зв`язку з тим, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей, який підлягає вирішенню органом опіки та піклування або судом із заявленням відповідного позову.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі вважає, що строк на примирення, який був наданий судом, є недостатнім для досягнення примирення подружжя. Зауважує, що між ним та дружиною почали налагоджуватися добрі стосунки, що свідчить про можливість зберегти сім`ю. Наголошує, що у них є неповнолітні діти, існує почуття любові та взаємоповаги. Вважає, що місцевий суд формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу, не з`ясував фактичні взаємини між ним та дружиною, не в повній мірі врахував наявність неповнолітніх дітей, інші обставини, що мають значення, та не вжив достатніх заходів для примирення подружжя.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 14 липня 2005 року Виконавчим комітетом Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області, актовий запис №13, що вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
У шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1  має категоричну позицію щодо розірвання шлюбу з відповідачем, оскільки спільне сімейне життя у них не склалося. Всякого роду непорозуміння та часті конфлікти між ними призвели до погіршення стосунків та розпаду сім`ї. Вони з серпня 2021 року подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер, у зв`язку з чим наполягає на його розірванні.
Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. 
Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
За результатами розгляду справи, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, прийшов до правильного висновку, що за час сімейного життя у сторін склалися відносини, які виключають можливість спільного їх проживання та продовження шлюбних відносин, оскільки фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ними припинено, шлюб носить формальний характер, а тому збереження сім`ї неможливе і це буде суперечити інтересам позивача, яка категорично наполягає на його розірванні.
Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Здійснення судом заходів до примирення подружжя, у тому числі надання сторонам строку на примирення, є правом суду, а не обов`язком.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.05.2019 у справі № 442/6319/16-ц та від 11.06.2019 у справі № 605/434/18.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
У поданій апеляційній скарзі відповідач зазначає про покращення сімейних відносин із ОСОБА_1 , яка у відзиві на апеляційну скаргу категорично заперечила в збереженні шлюбу та просила залишити рішення місцевого суду без змін.
Наведені у апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду.
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Сідорової Ірини Анатоліївни залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 січня 2022 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
Судді:                                                                  Боймиструк С.В. 

Ковальчук Н.М.