ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2022 р. 	Справа № 520/26824/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 р. (ухвалене суддею Спірідоновим М.О.) по справі № 520/26824/21 за позовом                      ОСОБА_1  до                    Департаменту патрульної поліції                            про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та невиплати ним доплати позивачу за несення служби у нічний час за період з 07.11.2015 р. по 28.02.2018 р. та сум індексації його грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 31.10.2017 р.; зобов`язати Департамент патрульної поліції здійснити, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», нарахування та виплату позивачу доплати за несення ним служби у нічний час за період з 07.11.2015 р. по 28.02.2018 р., відповідно до відпрацьованого ним нічного часу в об`ємі 1328 годин, а саме: за листопад 2015 року - 48 годин; грудень 2015 року - 56 годин; січень 2016 року - 56 години; лютий 2016 року - 56 годин; березень 2016 року - 56 годин; квітень 2016 року - 64 години; травень 2016 року - 48 годин; червень 2016 року - 32 години; липень 2016 року - 40 годин; серпень 2016 року - 56 годин; вересень 2016 року - 56 годин; жовтень 2016 року - 64 години; листопад 2016 року - 8 годин; грудень 2016 року - 32 години; січень 2017 року - 48 годин; лютий 2017 року - 40 годин; березень 2017 року - 56 годин; квітень 2017 року - 56 годин; травень 2017 року - 56 годин; червень 2017 року - 48 годин; липень 2017 року - 56 годин; серпень 2017 року - 0 годин; вересень 2017 року - 64 години; жовтень 2017 року - 48 годин; листопад 2017 року - 56 годин; грудень 2017 року - 16 годин; січень 2018 року - 48 годин; лютий 2018 року - 64 годин; зобов`язати Департамент патрульної поліції здійснити, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», нарахування та виплату позивачу індексації його грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 31.10.2017 р. з компенсацією втрати частини його доходу у вигляді доплати за несення ним служби у нічний час з 07.11.2015 р. по 28.02.2018 р. за період його невиплати, відповідно  до Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплат»;  стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача судові витрати на оплату правової допомоги адвоката за складання процесуальних документів в сумі 4000 грн.
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та невиплати  позивачу доплати за несення служби у нічний час за період з 07.11.2015 р. по 28.02.2018 р.; зобов`язано Департамент патрульної поліції здійснити, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», нарахування та виплату позивачу  доплати за несення ним служби в нічний час за період з 07.11.2015 р. по 28.02.2018 р., відповідно до відпрацьованого ним нічного часу в об`ємі 1328 годин, а саме: за листопад 2015 року - 48 годин; грудень 2015 року - 56 годин; січень 2016 року - 56 годин; лютий 2016 року - 56 годин; березень 2016 року - 56 годин; квітень 2016 року - 64 годин; травень 2016 року - 48 годин; червень 2016 року - 32 години; липень 2016 року - 40 годин; серпень 2016 року - 56 годин; вересень 2016 року - 56 годин; жовтень 2016 року - 64 години; листопад 2016 року - 8 годин; грудень 2016 року - 32 години; січень 2017 року - 48 годин; лютий 2017 року - 40 годин; березень 2017 року - 56 годин; квітень 2017 року - 56 годин; травень 2017 року - 56 годин; червень 2017 року - 48 годин; липень 2017 року - 56 годин; серпень 2017 року - 0 годин; вересень 2017 року - 64 години; жовтень 2017 року - 48 годин; листопад 2017 року - 56 годин; грудень 2017 року - 16 годин; січень 2018 року - 48 годин; лютий 2018 року - 64 годинт; визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та невиплати позивачу сум індексації його грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 31.10.2017 р.; зобов`язано Департамент патрульної поліції здійснити, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 31.10.2017 р.; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та розподілу судових витрат, позивач  подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, в якій просить змінити судове рішення, задовольнивши позовні вимоги позивача, а саме: зобов`язати відповідача, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів  у зв`язку з порушенням строку їх виплати», здійснити нарахування позивачу компенсації втрати частини його доходу у вигляді доплати за несення ним служби у нічний час з 07.11.2015 р. по 28.02.2018 р. за період його невиплати; зобов`язати стягнути з відповідача судові витрати на оплату правової допомоги адвоката за складання процесуальних документів в сумі 4000 грн.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме, Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
          Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
          Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем не оскаржується рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 р., а позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та розподілу судових витрат. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», здійснити нарахування позивачу компенсації втрати частини його доходу увигляді доплати за несення ним служби у  нічний час з 07.11.2015 р. по 28.02.2018 р. за період його невиплати.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 2015 року по теперішній час перебуває на службі в управлінні патрульної поліції Харківської області Департаменту патрульної поліції на посаді командира взводу. 
          Відповідач не нараховував та не виплачував йому індексацію грошового забезпечення з 07.11.2015 р. по 31.10.2017 р. та доплату за службу у нічний час за період з 07.11.2015 р.  по 28.02.2018 р. 
          Крім того, позивач зазначає, що відповідач також повинен нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходу за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення та доплати за службу у нічний час, згідно Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати".
          Не погодившись з ненарахуванням та невиплатою індексації грошового забезпечення, доплати за службу у нічний час, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
          Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог про нарахування та виплатити позивачу компенсації втрати частини доходу за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення та доплати за службу в нічний час, згідно Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати", суд першої інстанції виходив з того, що нарахування та виплата суми доплати за несення служби у нічний час, а також індексації грошового забезпеченння ставить первинною подією щодо компенсації втрати частини доходу, яка нараховується та виплачується, відповідно, після та за результатом нарахування та виплати основної суми доплати за несення служби в нічний час, а також індексації грошового забезпечення, а тому вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити йому компенсацію втрати частини доходу за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення та доплати за службу в нічний час є передчасними та такими, що заявлені на майбутнє, за відсутності підстав вважати, що його право на отримання компенсації при вказаних виплатах буде порушене відповідачем. 
          Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
          Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Згідно із ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-ІІІ  (в подальшому -  Закон № 2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
          Відповідно до  ст. 2 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
          Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії (ч. 2  ст. 2 Закону № 2050-III).
          Статтею 3 Закону № 2050-III  встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
          Згідно із  ст. 4 Закону № 2050-III, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
          Відповідно до статті 6 Закону № 2050-III, компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
          Постановою Кабінету Міністрів України затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (в подальшому  - Порядок № 159).
          Пунктом 2  Порядку № 159 встановлено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 р.
          Згідно із пунктом 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
          Системний аналіз даних положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
          Судовим розглядом встановлено, що  позивачу не нарахований та не виплачений дохід у вигляді доплат за службу у нічний час та індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність вказаних позовних вимог, а тому відсутні підстави для їх задоволення.
          Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений  в постановах Верховного Суду від 10.02.2020 р. у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 р. у справі № 140/1547/19, від 16.04.2020 р. по справі № 200/11292/19-а.
          Доводи апелянта про незастосування  судом першої інстанції  висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 24.01.2019  р. по справі № 159/1615/17, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки суди при розгляді справ застосовують останню правову позицію  Верховного Суду.
          Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. № 755/10947/17.
          Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
          Відповідно до ч. 1 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
          Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
          Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
          Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
          Згідно із ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
          Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
          Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
          Відповідно до ч. 6 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
          Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
          Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
          Згідно із ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
          Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
          Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
          Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
          Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
          При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (в подальшому - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі “Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
          У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
          Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
          Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 р. у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 р. у справі № 726/549/19.
          Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.
          Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 р. у справі № 826/4959/16. 
          Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
          Крім того, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
          Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 200/14113/18-а, від 31.03.2020 р. у справі № 726/549/19, від 21.05.2020 р. у справі № 240/3888/19, від 11.02.2021 р. у справі № 520/9115/19, від 03.02.2022 р. № 640/19536/18. 
          Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
          Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги,  понесених ним  при  розгляді  справи у суді першої  інстанції  подано: договір про надання правової допомоги від 22.10.2021 р., укладений між позивачем та адвокатом Гончар Д.С., якій діє на підставі ордеру серії АН 1032463; акт  надання послуг професійної правничої допомоги від 14.12.2021 р., згідно із яким: первинна консультація клієнта - 1 година - 500 грн.; аналіз судової практики - 3 години - 1500 грн.; підготовка та подача позовної заяви - 4 години - 2000 грн., а всього  4000 грн.; дублікат квитанції про сплату 4000 грн., згідно із договором про надання правової допомоги від 22.10.2021 р.
          Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу. 
          Таким чином, беручи до уваги ціну позову, обставини цієї справи та надані позивачем докази в їх сукупності та, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на професійну правничу допомогу в суді першої  інстанції  підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції в розмірі 1000  грн.
Доводи апелянта про необхідність застосування у спірних правовідносах правового висновку, викладеного у додатковій постанові Великої          Палати Верховного          Суду          від 07.07.2021 р. у справі №          910/12876/19, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки зазначена постанова прийнята Великою Палатою Верховного Суду щодо інших правовідносин, які виникли між суб`єктами господарювання,  у зв`язку з порушенням строків надання послуг за договором, і розглядалися в порядку господарського судочинства.
Щодо інших доводів апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає, що  вони спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
          Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
          Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.
          Згідно із ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суд від 11.01.2022 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст. ст. 132, 134, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 р. по справі № 520/26824/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич