ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року	Львів	Справа № 460/151/21 пров. № А/857/3135/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до    Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки    про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Нор У.М., 
час ухвалення рішення – 16:25:20, 
місце ухвалення рішення – м. Рівне, 
дата складання повного тексту рішення – 17 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 25 липня 2020 року № 102 про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю її сина ОСОБА_3 ; зобов`язати прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 та дочці померлого одноразової грошової допомоги в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть). 
На обгрунтування позовних вимог зазначає, що є матір`ю померлого військовослужбовця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що протягом більш, ніж трьох років з метою отримання доказів про причини смерті зверталась за отриманням документів про проходження та перебування на військовій службі її сина. Зазначає, що причиною смерті згідно з витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол № 181 від 02 травня 2019 року) є захворювання, пов`язане з проходженням військової служби. Вказує, що у травні 2020 року звернулась до військового комісара Костопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі смерті її сина, у серпні 2020 року їй було надіслано рішення комісії Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової допомоги у зв`язку з тим, що її син не виконував свій обов`язок та ухилявся від військової служби, перебував у розшуку, в його діях вбачається склад правопорушення передбаченого ст. 407 КК України. Крім того, зазначено, що згідно з п. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим   Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Стверджує, що не погоджується з відмовою  в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки жодний нормативний документ не містить норми, яка б заперечувала право на звернення до органу про призначення та виплати одноразової грошової допомоги за умови відсутності на військовій службі та недоведеності вини особи, в діях якої вбачаються ознаки кримінального правопорушення. Вказує, що оскільки відсутній вирок стосовно її сина, підстав для відмови у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги. Звертає увагу на те, що лише у травні 2020 року змогла звернутися за призначенням вказаної виплати, оскільки не мала необхідного пакету документів. 
Протокольного ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року задоволено клопотання Міністерства оборони України,  залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_2 та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.   
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2    до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача    Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, залишено без розгляду.             
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана до суду з пропуском встановленого законом шестимісячного строку на звернення до суду. Як слідує з матеріалів справи, позивачем до травня 2020 року неодноразово вживалися заходи    щодо звернення за одноразовою грошовою допомогою, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Неодноразові звернення позивача, в тому числі ОСОБА_4    в інтересах своєї неповнолітньої доньки – ОСОБА_2 , свідчать про те, що позивач була обізнана про порушення своїх прав, свобод чи інтересів до прийняття Міністерством оборони України рішення від 25 липня 2020 року № 102.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що предметом позову є незгода з рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум. Вказує, що звернулась до суду 11 січня 2021 року в межах шестимісячного строку після отримання у серпні 2021 року рішення від 23 липня 2020 року № 102, надісланого із супровідним листом територіального центру комплектування і соціальної підтримки від 03 серпня 2020 року. Звертає увагу на те, що в своєму позові обгрунтовує з яких підстав вона не погоджується з викладеними висновками у ріщенні комісії, а саме надає свої доводи, обгрунтування, міркування, зібрані докази, які при подачі до комісії потребували тривалого часу для збору.
У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1   ст. 311 КАС України). 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до довідки від 22 серпня 2014 року № 1167 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , 1985 року народження, на підставі Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» з 10 квітня 2014 р. призваний Костопільським районним військовим комісаріатом для проходження військової служби у Збройних Силах України до проведення демобілізації (а.с.6).
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) з 09 квітня 2014 року   солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення з призначенням на посади і прийнято вважати таким, що з 09 квітня 2014 року посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків (а.с.7). 
Відповідно до Витягу із наказу    командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 19 березня 2018 року, рядового ОСОБА_3 , який 31 липня 2015    прибув з військової частини польова пошта НОМЕР_3 м. Мукачеве, як такий, що самовільно залишив    військову частину НОМЕР_3 і знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок кардіоміопатії неуточненої, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 09 листопада 2015 року. Смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.12).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 , мати померлого ОСОБА_3 , звернулась до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про направлення документів до Військово-лікарської комісії Західного регіону для встановлення причинного зв`язку смерті сина пов`язаного з    виконанням обов`язків    військової служби. 
Згідно із Витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол № 181 від 02 травня 2019 року) встановлено, що захворювання солдата ОСОБА_3 1985 року народження, «Кардіоміопатія неуточнена», підтверджене витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_2 № 66 від 19 березня 2018 року та висновком судово-медичного експерта № 200 від 09 грудня 2015 року Костопільського міжрегіонального відділення Рівненського обласного бюро судово-медичної експертизи, які на підставі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 10 листопада 2015 року виданого виконавчим комітетом Пісківської сільської ради Костопільського району Рівненській області, та довідки про причин смерті № 200 від 09 листопада 2015 року, виданої Костопільським міжрайонним відділенням Рівненського обласного бюро судово-медичної експертизи; послужило причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , - захворювання причина смерті, так, пов`язані з проходженням військової служби (а.с.20).
05 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Костопільського РТЦК  та СП із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її сина, ОСОБА_3 (а.с. 80, зворот).
Листом Костопільського РТЦК та СП № 1115 від 12 травня 2020 року направлено на адресу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 заяву ОСОБА_1 та документи на виплату одноразової грошової допомоги на колишнього військовослужбовця ОСОБА_3 , який помер під час проходження військової служби (а.с.80).
У листі Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки  № 12/1/541 від 19 травня 2020 року, адресованому Військовому комісару Костопільського РТЦК СП  зазначено, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на теперішній момент пройшло більше трьох років з дня його смерті, відсутні підстави для направлення поданих документів на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (а.с.81, зворот).
Листом Костопільського  РТЦК та СП № 1235 від 27 травня 2020 року повідомлено ОСОБА_1 про зміст вищевказаного листа Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки  № 12/1/541 від 19 травня 2020 року (а.с.81).
06 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до Військового комісара Костопільського РТЦ та СП, у якій просила направити документи для призначення і виплати одноразової допомоги по втраті годувальника на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, у зв`язку з тим, що вона не згідна з роз`ясненням Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № 12/1/541 від 19 травня 2015 року (а.с.82, зворот).
Листом Костопільського РТЦК та СП № 1372 від 09 червня 2020 року направлено на адресу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 заяву ОСОБА_1 , заяву ОСОБА_4 та документи на виплату одноразової грошової допомоги на колишнього військовослужбовця ОСОБА_3 , який помер під час проходження військової служби (а.с.82).
Листом Костопільського РТЦК та СП  № 1799 від 03 серпня 2020 року  надіслано ОСОБА_1 копію листа Рівненського ОТЦК та СП від 30 липня 2020 року № 12/1/900 та копію витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23 липня 2020 року № 102. У п. 4 Витягу з протоколу зазначено, що на час смерті ОСОБА_3 рахувався таким, що залишив частину (з 03 липня 2015 року по день смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Вказано, що оскільки заявники звернулись із заявою для призначення одноразової грошової допомоги 05 травня 2020 року, а смерть ОСОБА_3 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони не мають права на призначення одноразової грошової допомоги. (а.с.21-22).
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про пропущення позивачем передбаченого законом строку звернення до суду та відсутність поважних причин його пропуску.
Проте, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно із ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені – встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені ст. 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З вищенаведених норм слідує, що строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Відтак, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
З матеріалів справи слідує, що позовні вимоги у даному спорі стосуються визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 25 липня 2020 року № 102 про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю її сина ОСОБА_3 .
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у даному випадку застосуванню підлягає шестимісячний строк звернення до суду, визначений частиною 2 статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами.
Статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).
Наведеною правовою нормою Кодексу адміністративного судочинства України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом.
Для цього позивач, як особа, зацікавлена у виконанні рішення, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Стосовно висновку суду першої інстанції про те, що позивач була обізнана про порушення своїх прав, свобод чи інтересів до прийняття Міністерством оборони України рішення від 25 липня 2020 року № 102 колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції станом на день смерті ОСОБА_3 ), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та ні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975). 
Згідно з пунком 3 Порядку № 975 (тут і надалі в редакції станом на день смерті ОСОБА_3 ) днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, зобов`язаного та резервіста є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Пунктом 10 Порядку № 975 визначено вичерпний перелік документів, які члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів.
Частиною 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   передбачено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим   Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Колегія суддів звертає увагу на те, що  у цій справі слід розмежовувати строк звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права на отримання одноразової допомоги у разі загибелі військовослужбовця та строк звернення до уповноваженого органу із заявою про отримання такої одноразової грошової допомоги.
Для перевірки дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду необхідно встановити  момент, з якого позивач дізналася (чи повинна була дізнатися)  про порушення своїх прав, який у даній справі обчислюється з дня, коли ОСОБА_1 фактично дізналась (чи повинна була дізнатись) про ріщення відповідача про відмову в призначенні їй одноразової грошової допомоги.
Із матеріалів справи слідує, що із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її сина, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулася до Костопільського РТЦК  та СП 05 травня 2020 року (а.с. 80, зворот). 
Однак, її заяву було розглянуто по суті лише 23 липня 2020 року. Листом Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки  № 12/1/541 від 19 травня 2020 року, лише повідомлено позивача про відсутність підстав для направлення поданих документів на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, у даному випадку її право щодо отримання одноразової грошової допомоги ще не було порушено (а.с.81, зворот).
Оскаржуване рішення, оформлене витягом із протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23 липня 2020 року № 102 надіслано ОСОБА_1 листом Костопільського РТЦК СП  № 1799 від 03 серпня 2020 року.  Сторони ці обставини не оспорюють (а.с.21-22).
Стосовно висновку суду першої інстанції про те, що позивачем до травня 2020 року неодноразово вживалися заходи    щодо звернення за одноразовою грошовою допомогою, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази таких звернень. З матеріалів справи слідує, що позивачем вживались заходи щодо збору документів, зазначених у п. 10 Порядку № 975, однак вперше заяву про призначення  одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця подано ОСОБА_1 05 травня 2020 року.
Вищевказане спростовує висновок суду першої інстанції про те, що позивач була обізнана про порушення своїх прав, свобод чи інтересів до прийняття Міністерством оборони України рішення від 25 липня 2020 року № 102.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки така подана в межах строку, встановленого статтею 122 КАС України.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування такого рішення із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 460/151/21 – скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 12 травня 2022 року.