Постанова
Іменем України                                 
 
22 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 592/8674/20
провадження № 61-4657св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Конорєв Володимир Олексійович, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2020 року у складі судді Князєва В. Б., постанову Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Левченко Т. А. та додаткову постанову Сумського апеляційного суду від  09  березня 2021 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Левченко Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 10 грудня 2016 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики. 
 
За умовами договору позики від 10 грудня 2016 року ОСОБА_5 отримав у борг 27 720,00 дол. США, що еквівалентно 715 212,00 грн. Крім того, ОСОБА_5 зобов`язався щомісячно, починаючи з січня 2017 року, сплачувати ОСОБА_1 по 500,00 дол. США, що становить 3 000,00 дол. США. 
 
Також 10 липня 2018 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 отримав від неї в борг 3 000,00 дол. США, які він зобов`язався повернути до 10 травня 2019 року. Плата за користування грошовими коштами за договором позики від 10 липня 2018 року була визначена у розмірі 20 % на місяць. Крім того, того самого дня нею було надано ОСОБА_5 220 дол. США на строк до 10 серпня 2018 року. 
 
Взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами позики ОСОБА_5 не виконав, загальний розмір заборгованості становить 39 940,00 дол. США. 
 
У лютому 2020 року позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_5 , вона звернулася до його спадкоємця, а саме ОСОБА_3 (дочки ОСОБА_5 ), яка зобов`язалася в строк до липня 2020 року виконати грошові зобов`язання батька. Також у липні 2020 року позивач зверталася із письмовою вимогою до дружини ОСОБА_5 ОСОБА_2 , як до спадкоємця, проте вимогу залишено без реагування та без належного виконання.
 
З огляду на зміст статей 1222, 1231, 1268, 1281, 1282 ЦК України та враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 39 940,00 дол. США.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанов апеляційного суду
 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спадкоємці можуть відповідати за борги спадкодавця лише в межах вартості спадкового майна, проте позивачем не надано до суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження обсягу вартості спадкового майна, а також того, що відповідачі є спадкоємцями після смерті позичальника ОСОБА_5 .
У строки, передбачені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, позивач не зверталась до нотаріальної контори із претензією кредитора до спадкоємців позичальника і не отримувала відомості про заведення спадкової справи після смерті боржника та про коло осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті позичальника.
Факт реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_5 , сам по собі не свідчить про те, що останній також на день смерті був зареєстрований за цією адресою та що ОСОБА_2 прийняла спадщину відповідно до  частини третьої статті 1268 ЦК України.
Крім того, як вбачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці у ТОВ «СПЕКТРУМ ЕССЕТС».
 
Додатковою постановою Сумського апеляційного суду від 09 березня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 000,00 грн судових витрат на оплату правової допомоги в суді апеляційної інстанції.
 
Додаткову постанову апеляційного суду мотивовано тим, що у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до апеляційного суду 25 січня 2021 року представником ОСОБА_2 адвокатом Шпаковим А. О., згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України було зроблено заяву про понесення відповідачем судових витрат на правничу допомогу та 19 лютого 2021 року подано відповідні докази щодо їх понесення та розміру. Відповідно до пункту 1.1 договору про надання правової допомоги від 18 січня 2021 року, укладеного між Адвокатським бюро «Шпакова Анатолія» в особі керуючого бюро адвоката Шпакова А. О. та ОСОБА_2 , виконавець надає клієнту правову допомогу з представництва його інтересів та захисту прав при вирішенні судових спорів в межах справи № 592/8674/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягненням заборгованості. Вартість наданих послуг становить 6 000,00 грн (пункт 2.2 договору про надання правової допомоги).
Згідно з прибутковим касовим ордером від 18 січня 2021 року № 12 ОСОБА_2 сплатила на рахунок Адвокатського бюро «Шпакова Анатолія» 6 000,00 грн відповідно до договору про надання правової допомоги.
Відповідно до акта надання послуг від 16 лютого 2021 року за договором про надання правової допомоги були надані такі послуги: вивчення апеляційної скарги на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми у справі № 592/8674/20 та доданих до неї доказів (1 год, 1 000,00 грн), підготовка на подання відзиву на апеляційну скаргу (3 год, 3 000,00 грн), ознайомлення з матеріалами справи в Сумському апеляційному суді (1 год, 1 000,00 грн), участь в судовому засіданні в Сумському апеляційному суді (1 год, 1 000,00 грн). Всього надано послуг на загальну суму 6 000,00 грн.
Враховуючи складність справи та обсяг необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, колегія суддів вважала за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 000,00 грн судових витрат на оплату правової допомоги в суді апеляційної інстанції.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Конорєв В. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2020 року, постанову Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року та додаткову постанову Сумського апеляційного суду від 09 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що у судових засіданнях як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді встановлено факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_5 , оскільки відповідач була зареєстрована та фактично проживала у квартирі боржника, що нею особисто підтверджено.
Відповідачі у справі не порушували питання про застосування наслідків спливу позовної давності.
Суд першої інстанції помилково допустив до участі у справі представника ОСОБА_2 адвоката Шпакова А. О., оскільки його повноваження не були належним чином підтверджені відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України.
Суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення статей 1220, 1222, 1268, 1270 ЦК України, оскільки не врахували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від              11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц (провадження № 61-5221св18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд апеляційної інстанції порушив вимоги статей 62, 141, 246 ЦПК України та Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», не звернувши увагу на те, що надані на підтвердження повноважень представника ОСОБА_2 адвоката Шпакова А. О. ордери не містять печатки юридичної особи, що їх видала - адвокатського бюро «Анатолія Шпакова». Під час розгляду справи до стадії судових дебатів ОСОБА_2 не надала до суду докази понесення витрат на правову допомогу.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у квітні 2021 року, представник ОСОБА_2 адвокат Шпаков А. О. заперечував проти доводів заявника, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2020 року, постанову Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року та додаткову постанову Сумського апеляційного суду від 09 березня 2021 року - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2021 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2020 року, постанову Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року та додаткову постанову Сумського апеляційного суду від 09 березня 2021 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Конорєв В. О., та витребувано з Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу № 592/8674/20. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
10 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір позики (а. с. 8). 
 
За умовами договору позики від 10 грудня 2016 року ОСОБА_5 отримав в борг 27 720,00 дол. США, що еквівалентно 715 212,00 грн, та зобов`язався повернути вказані грошові кошти протягом одного року, до 10 грудня 2017 року, за визначеним сторонами договору графіком.
 
Крім того, ОСОБА_5 зобов`язався щомісячно, починаючи з січня 2017 року, сплачувати ОСОБА_1 по 500,00 дол. США, що становить 3 000,00 дол. США. 
 
Про отримання від ОСОБА_1 27 720,00 дол. США 10 грудня 2016 року ОСОБА_5 склав розписку (а. с. 9).
 
Відповідно до договору позики від  10  липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та розписки про отримання коштів ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 у позику 3 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 20 % на місяць та зобов`язався повертати по 900 дол. США кожного місяця до 10 травня 2019 року (а. с. 10, 11).
 
Крім того, 10 липня 2018 року ОСОБА_5 склав розписку про отримання від ОСОБА_1 220 дол. США, які він зобов`язався повернути до 10 серпня 2018 року (а. с. 12).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
 
14 липня 2020 року ОСОБА_1 направила на адресу дружини померлого ОСОБА_5   ОСОБА_2 вимогу про повернення заборгованості за вказаними договорами позики у сумі 25 000,00 дол. США (а. с. 13).
 
У поясненнях на позовну заяву, поданих до суду першої інстанції 15 жовтня 2020 року, представник ОСОБА_2 адвокат Шпаков А. О. просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , у тому числі з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності (а. с. 69-74).
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц (провадження 
№ 61-5221св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), та порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року та додаткова постанова Сумського апеляційного суду від 09 березня 2021 року не відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Предметом позову у цій справі є вимога позикодавця до спадкоємців боржника про стягнення заборгованості за договорами позики.
 
У частині першій статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
 
Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. 
 
За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
 
Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.
 
Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
 
Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки первісного боржника на нового боржника.
 
Наведене дає підстави для висновку, що у ЦК України визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.
 
У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначено справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.
 
Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.
 
Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину, зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України.
 
Отже, правовідносини, що виникли між позикодавцем і позичальником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем та спадкоємцями позичальника і вирішуються у порядку, передбаченому положеннями статті 1282 ЦК України.
 
При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
 
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 645/1566/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12, від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21). 
 
У справі, що переглядається в касаційному порядку, установлено судами та не спростовано відповідачами, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виникли договірні правовідносини щодо отримання 10 грудня 2016 року ОСОБА_5 від ОСОБА_1 позики у розмірі 27 720,00 дол. США, що еквівалентно 715 212,00 грн, зі сплатою 3 000,00 дол. США за користування позикою; щодо отримання 10 липня 2018 року ОСОБА_5 від ОСОБА_1 позики у розмірі 3 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 20 % на місяць з обов`язком повертати по 900 дол. США кожного місяця до 10 травня 2019 року; та щодо отримання 10 липня 2018 року ОСОБА_5 від ОСОБА_1 позики у розмірі 220 дол. США з обов`язком повернути до 10 серпня 2018 року.
 
На підтвердження отримання грошових коштів від ОСОБА_1 ОСОБА_5 складено розписки.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_5 помер. Докази на підтвердження виконання ним зобов`язання з повернення позики у матеріалах справи відсутні.
 
Апеляційний суд, встановивши, що між позивачем та спадкодавцем існували невиконані останнім зобов`язання за договорами позики, погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову виходячи з того, що позивач не зверталась до нотаріальної контори із претензією кредитора до спадкоємців позичальника, а також з підстав недоведення позивачем того, що відповідачі є спадкоємцями позичальника та обсягу спадкового майна ОСОБА_5 .
 
З таким висновком судів не можна погодитися з огляду на таке. 
 
Статтею 1281 ЦК України не встановлено певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. 
 
Такий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15-ц (провадження № 61-14038св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 311/1811/16-ц (провадження                       № 61-33559св18), від 16 грудня 2020 року у справі № 916/2437/17, від             08 грудня 2021 року у справі № 369/14444/18 (провадження № 61-689св21), від 10 травня 2022 року у справі № 521/17134/18 (провадження                        № 61-597св22) та інших.
 
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що після смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) спадкову справу щодо майна померлого не заводили.
 
Матеріалами справи також підтверджено направлення 15 липня 2020 року ОСОБА_1 на адресу дружини померлого ОСОБА_5   ОСОБА_2 вимоги від 14 липня 2020 року про повернення заборгованості за укладеними ОСОБА_5 договорами позики у сумі 25 000,00 дол. США (а. с. 13) 
Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявності спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. 
 
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 19 лютого 2020року у справі № 607/98/17, від 04 березня 2020 року у справі №2609/30529/12.
 
Так, у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 755/7730/16-ц Верховний Суд вказав, що «встановивши, що за спадкодавцем зареєстроване нерухоме та рухоме майно, суди дійшли помилкового висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя належало рухоме чи нерухоме майно. Суди під час вирішення спору не встановили обставин, що мають значення для справи на підставі належних та допустимих доказів, не надали належної правової оцінки усім доказам у сукупності та залишили поза увагою, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях».
 
У постанові від 18 вересня 2019 року справі № 336/7643/18 Верховний Суд дійшов висновку, що, вирішуючи спір, суди не дослідили наявність обставин, якими банк обґрунтовував свої вимоги, зокрема, фактичне прийняття відповідачем спадщини у порядку, передбаченому частиною третьою статті 1268 ЦК України, та правовий статус житла, у якому відповідач проживав разом із боржником на час відкриття спадщини. З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції визнав передчасними висновки судів попередніх інстанцій про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх вимог, та вказав, що суди фактично не розглянули позов про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця, залишили спір невирішеним.
 
У постанові від 22 січня 2020 року в справі № 306/2000/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Вирішуючи спір по суті, суди не з`ясували правовий статус будинку, хто є його власником та чи увійшов цей будинок до спадкового майна, таким чином, не встановили усіх обставин справи, які необхідні для правильного її вирішення, не перевірили належно доводи банку, формально відмовили у задоволенні його позову, констатувавши факт недоведеності одержання відповідачем в порядку спадкування після смерті боржника спадкового майна через відсутність даних про наявність спадкового майна та спадкоємців, які його прийняли.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-81, 83, 84, 175, 178, 228, 264 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм правової оцінки, а також оцінки всіх доказів.
 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
 
У підготовчому судовому засіданні 27 серпня 2020 року ОСОБА_2 зазначила про відсутність будь-яких спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , крім неї. 
ОСОБА_2 визнала, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також зазначила про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину, оскільки квартира, в якій вона зареєстрована та яка належала на праві власності ОСОБА_5 , перебуває в заставі у банку (аудіозапис судового засідання від 27 серпня 2020 року (файл № 20200827-130816), починаючи з 6 хв.).
 
З матеріалів справи, зокрема, договору позики від 10 грудня 2016 року, розписки про отримання грошових коштів від 10 грудня 2016 року, договору позики від 10 липня 2018 року, розписки про отримання грошових коштів від 10 липня 2018 року, вбачається, що у всіх боргових документах ОСОБА_5 зазначив місцем своєї  реєстрації та фактичного проживання  квартиру АДРЕСА_1 .
 
У судовому засіданні 30 жовтня 2020 року представник ОСОБА_2 зазначив, що до спадкової маси входить лише квартира померлого ОСОБА_5 (аудіозапис судового засідання від 30 жовтня 2020 року (файл № 20201030-151524), починаючи з 3 хв. 30 с.).
 
Згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки 228055272 від 13 жовтня 2020 року) квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_5 (а. с. 75).
 
Суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішити указаний спір по суті, оскільки відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку чи переоцінювати докази у справі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року). Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Ураховуючи, що при вирішенні позову ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції не з`ясував обставин щодо вартості спадкового майна та меж відповідальності спадкоємців ОСОБА_5 за його боргами, безпідставно поклавши обов`язок доведення таких обставин на позивача, зазначене є підставою для скасування рішення апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Розглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд, маючи процесуальну можливість, не усунув неповноту з`ясування обставин справи судом першої інстанції, не встановив фактичні обставини справи, від яких залежить її правильне вирішення, тому прийнята у справі постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.
 
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції, в залежності від висновку про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , слід надати правову оцінку доводам представника ОСОБА_2 адвоката Шпакова А. О. про застосування у справі строку позовної давності.
 
При цьому слід врахувати, що правильність висновків суду першої інстанції про дотримання строку для пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, передбаченого частиною другою статті 1281 ЦК України, ОСОБА_1 не оскаржувала.
 
У контексті зазначеного колегія суддів звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), відповідно до якої визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявності у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, то додаткова постанова Сумського апеляційного суду від 09 березня 2021 року, постановлена за наслідками прийняття апеляційним судом постанови від 16 лютого 2021 року, також підлягає скасуванню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у  складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Конорєв Володимир Олексійович, задовольнити частково.
 
Постанову Сумського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року та додаткову постанову Сумського апеляційного суду від 09 березня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець 

                                                                                                           Ю. В. Черняк