ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року 
м. Київ
справа № 826/11302/18
адміністративне провадження № К/9901/4341/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Хохуляка В.В.,
суддів: Бившевої Л.І.,  Ханової  Р.Ф., 
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №826/11302/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендагроінвест» до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДФС у Київській області на додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2018 (суддя Амельохін В.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2019 (суддя Губська Л.В., судді: Епель О.В., Степанюк А.Г.),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лендагроінвест» у липні 2018 року звернулося до адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення комісії Головного управління ДФС у Київській області, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації від 10.05.2018 №693505/39827752 про відмову в реєстрації податкової накладної Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендагроінвест» №3 від 12.04.2018 та зобов`язання Державної фіскальної служби України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну №3 від 12.04.2018 днем її фактичного подання, тобто 30.04.2018.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2018 позов задоволено повністю.

28.09.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Лендагроінвест» звернулося до суду першої інстанції із заявою про прийняття додаткового рішення у справі про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6500,00грн, пропорційно з кожного відповідача по 3250,00грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва додатковим рішенням від 09.10.2018 заяву задовольнив повністю. Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС у Київській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендагроінвест» судові витрати у сумі 6500,00грн, пропорційно з кожного у розмірі 3250,00грн.

Державна фіскальна служба України та Головне управління ДФС у Київській області оскаржили в апеляційному порядку додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2018.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 16.01.2019 апеляційні скарги Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС у Київській області залишив без задоволення, а додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2018 залишив без змін.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6500,00грн, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що розмір заявлених витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, витрати пов`язані саме з розглядом справи в суді апеляційної інстанції та є співмірними із складністю справи, надані позивачем докази підтверджують розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6500,00грн.

Головне управління ДФС у Київській області 13.02.2019 звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просило скасувати додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2019 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендагроінвест» про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в складі судових витрат відмовити повністю.

Доводи касаційної скарги повністю повторюють доводи апеляційної скарги, а саме посилання на положення статей 132, 134 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), статей 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідач вважає, що для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу адвокату як самозайнятої особи необхідно надати докази ведення Книги обліку доходів та витрат, затверджені наказом Міндоходів від 16.09.2013 №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218. Крім того, скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №826/8107/16.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Таким чином у ситуації, що розглядається, адвокат Валько Ігор Вікторович виконував послуги з професійної правничої допомоги позивачу у розгляді цієї справи на підставі договору від 02.07.2018 №106/18 про надання правової (правничої) допомоги.

Заявлені у заяві про ухвалення додаткового судового рішення вимоги позивача щодо відшкодування йому витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6500,00грн ґрунтуються на тому, що згідно з договірними умовами гонорар адвоката обчислюється з розрахунку 1300,00грн за 1 годину, а кількість часу витраченого адвокатом у зв`язку з розглядом цієї справи становить 5 годин.

У підтвердження фактичного надання послуг адвокатом та понесення у зв`язку з цим витрат позивачем надано акт-рахунок №1 прийому-передачі послуг від 10.07.2018 та платіжне доручення №6 від 31.07.2018 на суму 13675,50грн.

З наданих позивачем документів вбачається, що розмір суми правничої допомоги розрахований з погодинної оплати за конкретні дії, а саме: аналіз документів та підготовка позову щодо блокування (відмови в реєстрації) податкової накладної з податку на додану вартість №3 від 12.04.2018 (16.07.2018).

Враховуючи кількість затраченого часу та об`єм наданих послуг адвокатом, під час надання позивачу правничої допомоги та з огляду на відсутність з боку відповідача клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України суд дійшов висновку, що вказана сума витрат у розмірі 6500,00грн є співмірною з наданою адвокатом правничою допомогою.

Доводи відповідача про ненадання представником позивача доказів відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, в Книзі обліку доходів та витрат не вказують на відсутність підстав для стягнення витрат.

Згідно з висновками Верховного Суду у постановах від 01.10.2018 у справі №569/17904/17, від 01.10.2019 у справі №815/1479/18, від 29.10.2020 у справі №686/5064/20 предметом спірних правовідносин є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі. Облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом спору та не повинно перевірятися при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.

Варто зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Враховуючи викладене, суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність стягнення з Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС у Київській області пропорційно по 3250,00грн з кожного на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендагроінвест» понесених ним витрат на правничу допомогу в сумі 6500,00грн.

Частиною другою статті 341 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене та враховуючи, що суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Головного управління ДФС у Київській області без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області залишити без задоволення.

Додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2019 у справі №826/11320/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.В. Хохуляк Л.І. Бившева 	
                                                                                          Р.Ф. Ханова