ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року	Львів	Справа № 140/9566/21 пров. № А/857/683/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмара В.Я.
з участю секретаря судового засідання     Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року (суддя першої інстанції Мачульський В.В., м. Луцьк)

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними дій у відмові в перерахунку та несвоєчасній виплаті 50% одноразової грошової допомоги місячного грошового забезпечення за 26 років роботи, компенсації за невикористані відпустки на час звільнення зі служби в поліції, а саме: частини чергової відпустки за 2019 рік та чергової відпустки за 2020 рік; зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 років роботи компенсації за невикористані відпустки на час звільнення зі служби в поліції, а саме: частини чергової відпустки за 2019 рік та чергової відпустки за 2020 рік; стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 по день постановлення судом рішення; стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову ГУНП у Волинській області щодо перерахунку та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за період з 24.09.1993 по 14.04.2020, та відмови у виплаті компенсації за невикористані частини чергової відпустки за 2019-2020 роки. Зобов`язано ГУНП у Волинській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за період з 24.09.1993 по 14.04.2020 з врахуванням виплачених за цей період сум грошової допомоги при звільнені в розмірі 25%. Зобов`язано ГУНП у Волинській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації за невикористані частини чергової відпустки за 2019-2020 роки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись частково із рішенням, вважаючи таке ухваленим без врахування фактичних обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, його оскаржили ОСОБА_1 та Головне управління Національної поліції у Волинській області.
ОСОБА_1 просить скасувати оскаржене рішення суду від 02.12.2021 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 на час постановления рішення судом, суд не вірно витолкував норми матеріального права та правову позицію Верховного суду у даних правовідносинах та помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вищезазначеної позовної вимоги. Суд не дав належну оцінку тим обставинам, що при звільненні позивача з поліції відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області № 128 о/с від 28.04.2021 на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» - у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів виплата одноразової грошової допомоги в розмірі саме 50% місячного грошового забезпечення за кожен рік служби, а не за останній рік з моменту поновлення від незаконного звільнення була очевидною і прямо передбаченою законом. Однак, відповідач вчинив умисні дії щодо її невиплати. Отже, строки затримки розрахунку при звільненні позивача відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області № 128 о/с від 28.04.2021 на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» - у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів починаються саме з наступного дня після звільнення і до постановления рішення судом, а не з моменту прийняття рішення судом. Також ОСОБА_1 вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. Стверджує, що розміру гонорару це справа виключно сторони і адвоката, і суд не може втручатися у відносини клієнта та адвоката, проте це не позбавляє суд права зменшити розмір витрат. Для підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу у договорі про надання правничої допомоги адвокат і клієнт повинні узгодити механізм розрахунку гонорару. Вказує на те, що позивачем надано договір про надання правничої допомоги №05/04/21 від 05.04.2021, ордер про надання правничої допомоги позивачу та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю. Однак, суд не звернув уваги, що в договорі про надання правової допомоги узгоджено механізм розрахунку гонорару та розмір, а саме, що розмір гонорару становить 6000 грн. і є фіксованим розміром не залежно від обсягу наданих послуг. Крім того, розгляд справи здійснювався в спрощеному порядку, письмово без виклику сторін і позивач не мала змоги в процесі розгляду справи подати банківський чек понесених нею витрат на професійну правову допомогу та не могла знати на якій стадії розгляду знаходиться провадження по цій справі. Крім того, зазначає, що витрати на оплату правничої допомоги підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх сторона уже сплатила чи їх вона ще має сплатити. 
Головне управління Національної поліції у Волинській області просить скасувати оскаржене рішення суду від 02.12.2021 в частині задоволення позовних вимог та в цій частині ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вважає, що рішення в частині задоволення позовних вимог ухвалене з невідповідністю висновків суду обставинам справи,  порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ГУНП у Волинській області правомірно, керуючись положеннями частини шостої статті 9 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не врахувало для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні 30.04.2021 період її попередньої служби в ОВС та поліції з 24.09.1993 по 14.04.2020. Також стверджує, що у позивача загальна кількість днів щорічної оплачуваної відпустки становила 45 днів. Наказом ГУНП у Волинській області від 28.04.2021№128о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 30.04.2021, тому в році звільнення зі служби в поліції позивач мала невикористану відпустку у загальній кількості 15 календарних днів, яка їй і оплачена, а грошова компенсація за невикористану, як основну так і додаткову відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. 
Учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.
Позивач була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на офіційну адресу, зазначену в апеляційній скарзі, судова повістка одержана позивачем 28.04.2022 о 17:59 год, що підтверджено звітом про доставку електронного листа.
Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на офіційну електронну адресу, зазначену в апеляційній скарзі, судова повістка одержана відповідачем 28.04.2022 о 18:00 год, що підтверджено звітом про доставку електронного листа.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебувала на службі в органах МВС України та поліції на різних посадах з 25.10.1993 по 30.04.2021.
Наказом ГУНП у Волинській області від 13.04.2020 №124 о/с, полковника поліції ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням), з 14.04.2020. Вислуга на день звільнення складала: в календарному обчисленні - 26 років 06 місяців 19 днів. Для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні - 26 років 06 місяців 19 днів (а.с.26). 
ОСОБА_1 здійснено виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тобто за 26 років служби.
Наказ ГУНП у Волинській області від 13.04.2020 №124 о/с позивач оскаржила в судовому порядку.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі №140/6869/20 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2021 у справі №140/6869/20 задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Визнано протиправним та скасовано наказ від 13.04.2020 №124 о/с в частині звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника ГУНП, з 14 квітня 2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Національної поліції у Волинській області з 15.04.2020 та стягнуто з ГУНП у Волинській області за вищевказаний період на користь ОСОБА_1 300 497,19 грн. грошового забезпечення за час вимушеного прогулу (а.с.26-28).
Наказом ГУНП у Волинській області від 05.02.2021 скасовано наказ ГУНП від 13.04.2020 року №124 о/с в частині звільнення позивача та поновлено її на посаді заступника начальника ГУНП у Волинській області з 14.04.2020 (а.с.29).
Наказом ГУНП у Волинській області від 28.04.2020 №128 о/с, полковника поліції ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 30.04.2021. Вислуга на день звільнення складала: в календарному обчисленні - 27 років 07 місяців 05 днів. Для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні - 01 рік 00 місяців 28 днів. Виплатити грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку тривалістю 15 календарних діб (а.с.31).
На підставі зазначеного наказу ОСОБА_1 було здійснено виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тобто за 01 рік (а.с.32-33).
15.06.2021 та 09.07.2021 позивач звернулась до ГУНП у Волинської області із заявами, щодо виплати їй компенсації за невикористані: частину чергової відпустки за 2019 рік та чергову відпустку за 2020 рік та про перерахування одноразової грошової допомоги з 25 % до 50% місячного грошового забезпечення за весь період служби (а.с.35-36, 45-46).
Листами від 01.07.2021 №995/05/29-2021, від 26.07.2021 №1155/05/29-2021 ГУНП у Волинської області відмовлено позивачу у вищевказаних виплатах (а.с.37-38, 47-49).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення та в подальшому поновлення позивачу на службі в поліції за рішенням суду не може вважатись повторним прийняттям її на роботу, а відповідно і повторним звільненням її через рік за власним бажанням, оскільки ОСОБА_1 вважається такою, що не була звільнена зі служби. При звільнені позивача зі служби в поліції з 24.09.1993 по 14.04.2020 їй за 26 років служби виплачена одноразова грошова допомоги при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення, а за період з 14.04.2020 по 30.04.2021 в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення. Отже, відповідачем протиправно відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 24.09.1993 по 14.04.2020 в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення. Крім того, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. Отже, позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані чергові відпустки за 2019 та 2020 роки. Разом з тим, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021, оскільки такі вимоги є передчасними. Також відсутні докази, які б підтверджували факт понесення (сплати) позивачем витрат на правову допомогу адвоката, тому немає підстав для стягнення на користь позивача таких витрат.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі-Закон України №580-VIII) визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Згідно статті 102 Закону України № 580-VІІІ пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон України №2262-ХІІ).
Відповідно до пункту «б» частини першої статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Згідно частини першої статті 9 Закону України №2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої  статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим  Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах  цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання (частина четверта статті 9 Закону України №2262-ХІІ).
Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України №2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим  Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Згідно абзаців першого та третього пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально- виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до абзаців п`ятого та сьомого пункту 10 Постанови №393 зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу, які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Згідно абзацу восьмого пункту 10 Постанови №393 визначено, що строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.
Відповідно до пункту 9 розділу І «Загальні положення» Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, (надалі - Порядок №260) при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
При прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. Уразі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно (пункт 15 розділу І «Загальні положення» Порядку №260).
Пунктом 23 розділу І «Загальні положення» Порядку №260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Згідно абзацу другого пункту 1 розділу VI Порядку №260 у разі звільнення із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше.
Встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції у Волинській області № 124 о/с від 13.04.2020 ОСОБА_1 була звільнена зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 14.04.2020, однак постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2021 у справі №140/6869/20 вищевказаний наказ визнано незаконним та поновлено позивача на займаній посаді з 14.04.2021. В подальшому позивач за власним бажанням звільнилась з ГУНП у Волинській області з 30.04.2021.
Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України №2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Як правильно зауважив суд першої інстанції, помилковими є посиланням відповідача на вимоги вищевказаної статті, як на правомірність невиплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки звільнення та в подальшому поновлення позивачу на службі в поліції за рішенням суду не може вважатись повторним прийняттям її на роботу, а відповідно і повторним звільненням її через рік за власним бажанням, оскільки ОСОБА_1 вважається такою, що не була звільнена зі служби.
Матеріалами справи підтверджено, що при звільнені ОСОБА_1 зі служби в поліції з 24.09.1993 по 14.04.2020 їй за 26 років служби виплачена одноразова грошова допомоги при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення, а за період з 14.04.2020 по 30.04.2021 в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Отже, відповідачем протиправно відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 24.09.1993 по 14.04.2020 в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення. 
Таким чином, судом правильно визнано протиправною відмову ГУНП у Волинській області щодо перерахунку та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за період з 24.09.1993 по 14.04.2020 та зобов`язано відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за період з 24.09.1993 по 14.04.2020 з врахуванням виплачених за цей період сум грошової допомоги при звільнені в розмірі 25%.
Щодо відмови виплатити компенсацію за невикористану чергову відпустку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться у частині 1статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13,  14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Приписами частини 1 та 2 ст.92 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами 1, 2, 3 і 4 статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частин 8, 9, 10 та 11 статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.
Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.
При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Отже, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним. Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено й позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Крім того, відповідно до Закону не зазначено за конкретно яку відпустку виплачується грошова компенсація.
Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Закону №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), який визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 3 розділу І Порядку №260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Приписами пункту 8 розділу III Порядку №260 визначено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Положеннями абзаців 7 та 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Таким чином, відповідно Порядком також не зазначено за конкретно яку відпустку виплачується грошова компенсація.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників -КЗпП України.
Так, як зазначалось, відповідно до частини 1статті 24 Закону№504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпусток.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, у постанові Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 у справі №320/3843/20, від 26.05.2021 у справі №360/1362/20.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до Наказу ГУНП у Волинській області №245 о/с від 26.07.2019 ОСОБА_1 надано невикористану частину щорічної чергової відпустки за 2018 рік та частину чергової відпустки за 2019 рік ( з розрахунку 12 діб за 2018 рік, 15 діб за 2019 рік та 1 святковий день) з 05.08.2019 по 01.09.2019 (а.с.40).
Отже, невикористаними позивачем чергової відпустки за 2019 рік залишилося 9 діб.
Згідно з Наказом ГУНП у Волинській області №73 о/с від 27.02.2020 позивачу було надано невикористану частину щорічної чергової відпустки за 2019 рік та частину чергової відпустки за 2020 рік (з розрахунку 30 діб основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, 15 діб основної оплачуваної відпустки за 2020 рік та 1 святковий день) з 28.02.2020 по 13.04 2020 (а.с.41).
ОСОБА_1 з 04.03.2020 по 13.04.2020 перебувала на лікарняному, що підтверджуються довідками про тимчасову непрацездатність №313, №332 та 409 (а.с.42-44) використавши при цьому лише 3 доби наданої відпустки.
Відповідно до листа ГУНП у Волинській області від 26.05.2021 №34ад.3/04/12/1-2021 видно, що відповідно до інформації наданої управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у Волинській області від 25.05.2021 компенсація за невикористані відпустки за 2019 та 2020 роки позивачу не здійснювалась (а.с.39).
Враховуючи вищевикладене, позивач при звільненні зі служби з Національної поліції України мала право на отримання грошової компенсації за невикористані чергові відпустки за 2019 та 2020 роки.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною відмову відповідача у виплаті позивачу компенсації за невикористані частини чергової відпустки за 2019-2020 роки та зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації за невикористані частини чергової відпустки за 2019-2020 роки.
Щодо вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 по день постановлення судом рішення з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до частин 1, 2 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 за статтею 47 Кодексу (КЗпП - прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу (КЗпП- прим.), а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу (КЗпП- прим.), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Згідно частини 1статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Положення вказаної статті переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку суми недоплати. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, не встановивши суми недоплати з дотриманням принципу пропорційності вказаного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку та сума недоплати.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, на даний момент відповідачем не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за період з 24.09.1993 по 14.04.2020 та компенсації за невикористані частини чергової відпустки за 2019-2020 роки.
У даному випадку наявний спір про наявність правових підстав для нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільнені та компенсації за невикористані частини чергової відпустки. Внаслідок вирішення спору відповідач буде зобов`язаний вчинити дії, направлені на нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористані частини чергової відпустки.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021, оскільки така є передчасною.
Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Статтями 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Положеннями ч. 5 ст. 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.
Із матеріалів справи видно, що на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, представником позивача надано договір про надання правничої допомоги №05/04/21 від 05.04.2021, укладений між позивачем (Клієнт) та адвокатом Вічинюком А.А. (Адвокат), ордер про надання правничої допомоги позивачу та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю (а.с.51-53).
Відповідно до пункту 3.2 договору про надання правничої допомоги №05/04/21 від 05.04.2021 гонорар адвоката складає 6000,00 грн.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що пунктом 2.3 вказаного договору про надання правничої допомоги №05/04/21 від 05.04.2021 передбачено, що Клієнт зобов`язується прийняти надані Адвокатом на умовах даного договору послуги по акту приймання-передачі робіт. 
Однак, в матеріалах справи відсутній такий акт приймання-передачі робіт.
Отже, матеріалами справи не підтверджено факт наданих адвокатом послуг та їх вид на підставі договору про надання правничої допомоги №05/04/21 від 05.04.2021.
Із наданих позивачем документів у підтвердження понесених судових витрат не можливо встановити та визначити, що такі витрати понесені у зв`язку із розглядом саме даної справи.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, що витрати на оплату правничої допомоги підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх сторона уже сплатила чи їх вона ще має сплатити. 
Таким чином, за відсутності доказів, які б підтверджували факт наданих адвокатом послуг та їх вид на підставі договору про надання правничої допомоги №05/04/21 від 05.04.2021, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 рок - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 12.05.2022.