Дата документу 26.07.2022 Справа № 317/2973/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Справа № 22-ц/807/1198/22-2                         Головуючий у 1-й інстанції: Яркіна С.В.
Є.У.№  317/2973/17                                          Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Дашковської А.В.,
                        Подліянової Г.С.,
секретар:         Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 31 травня 2019 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, який в ході розгляду справи уточнював і доповнював. 
Зазначав, що 06.11.2012 уклав із ОСОБА_2 договір позики на 1 000 доларів США, останній зобов`язався повернути позику у визначений договором строк, сплати штраф і пеню у разі порушення терміну повернення позики, та відсотки за користування коштами у розмірах, визначених договором.
Договір був укладений з ОСОБА_2 під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , кошти витрачені в інтересах сім`ї. 
Посилаючись на те, що свої зобов`язання зща договором позики ОСОБА_2 не виконав, просив стягнуту в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за вказаним договором на загальну суму 89 693,43 грн., із яких: основний борг – 26 490,00 грн., відсотки за користування грошовими коштами – 61 878,93 грн., штраф за порушення терміну повернення позики – 1 324,50 грн.
Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 31 травня 2019 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість на загальну суму 89693,43 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот дев`яносто три грн. 43 коп.), з яких: основний борг – 26490,00 грн., відсотки за користування грошовими коштами – 61878,93 грн., штраф за порушення терміну повернення – 1324,50 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення мотивовано тим, що договір позики був укладений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується судовим рішенням в іншій справі. Оскільки боргові зобов`язання ОСОБА_2 не виконані, борг не повернутий, на підставі ст. 60, ч.3 ст.60 СК України, ст.ст. 543, 1049,1050 ЦК України вся сума боргу з належними до сплати відсотками і штрафами підлягає стягненню з подружжя у солідарному порядку.
Ухвалою цього ж суду від 18 лютого 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Зазначає, що не була належним чином повідомлена про день та час слухання справи, що позбавило її можливості заперечувати проти позову, заявити про застосування строків позовної давності. Вказала, що своєї згоди на укладення договору позики ОСОБА_2 не надавала, кошти на потребу сім`ї останнім не передавалися, а тому вважає помилковими висновки суду про її солідарну відповідальність за невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача проценти за користування позикою та 3% річних.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказав, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Інші сторони своїм правом не скористались, відзив на апеляційну скаргу не надали.
Співвідповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не подавав, а тому у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України рішення суду першої інстанції переглядається тільки в частині солідарного стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за договором позики. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за договором позики зазначеним вимогам закону не відповідає.
Встановлено, що протягом 2012 – 2013 р.р. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 неодноразово укладали договори позики на значні суми. 
Зокрема, 07.10.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 8 600,00 доларів США зі строком повернення до 31.10.2012 (а.с. 6). 
Пунктом 5.3. Договору передбачено, що у разі порушення терміну повернення позики позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 5 % від не поверненої суми та пеню у розмірі 0,1 % за кожний день затримки від не поверненої суми.
Відповідно до п. 5.4. Договору, за користування коштами позичальник сплачує позикодавцеві відсотки в розмір 3 % за календарний місяць, відсотки сплачуються одночасно з поверненням всієї суми позики.
Договір позики від 07.10.2012 набув чинності з моменту надання позики і діє до моменту остаточного виконання сторонами обов`язків, що виникли на підставі цього Договору, про що видаються відповідні розписки (п. 6.1 Договору).
06.11.2012 ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 1 000,00 доларів США на тих же умовах договору (а.с.6зворот). 
У передбачені договором строки ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав, а тому рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28.04.2016 по справі № 317/35/16-ц, з нього на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість за договором позики від 07.10.2012 у розмірі 492 249,05 грн., яка складається із: суми основного боргу – 216 849,80 грн.; відсотків за користування грошовими коштами – 258 051,27 грн.; пені у розмірі 17347,98 грн. (а.с. 7-11). У задоволенні вимог про стягнення 1 000,00 доларів США за договором від 06.11.2012 відмовлено з тих підстав, що на момент ухвалення судового рішення строк виконання зобов`язання не настав.
Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 27.11.1999 перебувають у шлюбі, мають двох дітей 2002 і 2009 р.н.
У січні 2018 року ОСОБА_3 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики від 07.10.2012 на суму 8 600 доларів США, від 01.12.2012 на суму 19 000 доларів США, від 07.03.2013 на суму 30 000 доларів США, від 11.03.2013 на суму 20 000 доларів США з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України (а.с.123-127).
Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20.09.2018 (справа №333/324/18, провадження №2/333/863/18) у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено(а.с.167-170). 
Задовольняючи позовні вимоги в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 06.11.2012, суд першої інстанції виходив із того, що укладаючи договір позики ОСОБА_2 будучі у шлюбі із ОСОБА_3 діяв в інтересах сім`ї та витрачав позичені кошти на потреби сім`ї, а тому остання повинна відповідати за борговими зобов`язаннями чоловіка як солідарний боржник. 
В обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції послався на висновки, що містяться в рішенні Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20.08.2018 по справі №333/324/18, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики.
Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, вони не ґрунтуються на зіьраних у справі доказах, а тому з ними н5е можна погодитися.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органах державної реєстрації актів цивільного стану.
За положенням ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах із третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. 
Частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той із подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною  стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в  інтересах сім`ї. І тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого подружжя як зобов`язану особу (боржника).
За таких обставин згідно із нормами сімейного законодавства умовою належності майна,яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного із подружжя.
Під час розгляду даної категорії справ, суди повинні перевіряти наявність саме вказаних вище двох умов, які і дають підстави вважати боржниками подружжя.
Встановлено, що сторонами договору позики від 06.11.2012 були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Доказів того, що ОСОБА_3 надавала свою згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_2 позики на суму 1 000 доларів США і що отримані за договором кошти були витрачені в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять.
Посилання суду першої інстанції як на преюдицію на рішення суду в іншій справі є некоректним, оскільки договір позики від 06.11.2012 не був предметом розгляду у справі №333/1057/18. Ухвалене у тій справі рішення суду не містить висновків щодо укладання позичальником договору в інтересах сім`ї і використанням отриманих в позику коштів в інтересах сім`ї. 
Перебування відповідачів у шлюбі не є достатньою підставою для задоволення позову і покладення на апелянта солідарної відповідальності за боргами другого подружжя.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про солідарну відповідальність ОСОБА_3 за договором позики від 06.11.2012, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову у позові.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 останнім не оскаржувалося і у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається, а тому доводи апеляційної скарги про пропуск позовної давності, неправильне нарахування відсотків і штрафів апеляційним судом не перевіряються. 
На підставі ст.141 ч.13 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити.
Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 31 травня 2019 року у справі скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 89 693, 43 грн. та 448, 70 грн судових витрат скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики залишити без задоволення. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і не переглядалось.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 345 грн. (одну тисячу триста сорок п`ять гривень) компенсації витрат зі сплати судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 29 липня 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова