Ухвала
 
22 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 640/21214/19
провадження № 61-8030ск22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка підписана представником  Музичук Лесею Василівною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року у складі судді: Волошина В. О., та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Гуля В. В., Верланова С. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправної бездіяльності та стягнення шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У 2019 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про визнання протиправної бездіяльності та стягнення шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «УФС» було укладено договір від 27 червня 2014 року № 42666 банківського вкладу (депозиту) «планер», за умовами якого позивач внесла вклад у розмірі 14 000,00 доларів США. Постановою Правління НБУ від 14 серпня 2014 року № 491 ПАТ «КБ «УФС» віднесений до категорії неплатоспроможних. 10 листопада 2014 року Правлінням НБУ прийнято постанову № 717 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «УФС». 30 листопада 2014 року позивач звернулась до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» про розблокування рахунку та про виплату гарантованої суми за вкладом. Листом від 10 грудня 2014 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» повідомила її, що правочини, в тому числі договір банківського вкладу від 27 червня 2014 року № 42666, та операції з внесення та перерахування грошових коштів по рахунку, відкритому на виконання вказаного договору, визнані нікчемними. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2019 року у справі № 826/20419/14, визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» щодо невключення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зміни та/або доповнення до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 16 жовтня 2019 року вона знову звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з вимогою здійснити відшкодування гарантованої суми за договором на суму 183 896,87 грн. Проте, позивача повідомлено, що 05 червня 2019 року у зв`язку з поданням документів для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи, з 05 червня 2019 року Фонд завершив виплати гарантованих сум відшкодування коштів вкладникам ПАТ «КБ «УФС». 
 
ОСОБА_1 просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення їй виплати відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду, за договором № 42666 банківського вкладу (депозиту) «планер» від 27 червня 2014 року; стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду (суму невиплаченого гарантованого відшкодування за договором № 4266 банківського вкладу «планер» від 27 червня 2014 року) у розмірі 183 896,87 грн; стягнути з відповідача на її користь суму курсової різниці на суму вкладу 14 000,00 дол. США між офіційним курсом гривні до долару США у сумі 163 570,37 грн.
 
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу Фонду задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів закрито. Указано, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Роз`яснено ОСОБА_1 про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання нею даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією із зазначенням відповідного суду.
 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від  11 лютого 2021 року справу № 640/21214/19 за позовом ОСОБА_1 до Фонду про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів, передано до Шевченківського районного суду м. Києва.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду, за Договором № 42666 банківського вкладу (депозиту) «планер» від 27 червня 2014 року. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 майнову шкоду (суму невиплаченого гарантованого відшкодування за Договором № 4266 банківського вкладу «планер» від 27 червня 2014 року) у розмірі 183 896,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
18 серпня 2022 року Фонд засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником   ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, у якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 761/39659/19; від 02 листопада 2020 року у справі № 761/45742/19; від 29 вересня 2021 року у справі № 761/13028/20; від 26 січня 2022 року у справі № 761/12508/20, а саме щодо розгляду спорів щодо виплати Фондом коштів за вкладом в межах гарантованої державою суми відшкодування у порядку адміністративного судочинства. Судами не досліджено підстави стягнення коштів та задоволено позов щодо стягнення майнової шкоди з Фонду, що суперечить статтям 20, 26, 36 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Фонд зазначає, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Фонд виконує свої зобов`язання перед вкладниками та несе відповідальності за їх невиконання виключно в межах, передбачених спеціальним законом. Також, посилаючись на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 334/8020/18 та від 04 листопада 2020 року у справі № 335/1896/15-ц Фонд зазначає, що повноваження Фонду як ліквідатора банку припинено. Окрім цього, позивачем не доведено жодним чином, що вона вчиняла дії з 29 травня 2019 року спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення у справі № 826/20419/14. Оскільки позивачем не підтверджена та обставина, що діями Фонду були порушені права позивача, окрім того, відповідних доказів про завдання позивачу майнової шкоди останнім також не надано, відповідач вважає, що були відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення з Фонду на користь позивача майнової шкоди. Окрім цього, кошти Фонду не включаються до державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Отже, спеціальним законом встановлений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а задоволення таких вимог кредиторів здійснюється за участю Фонду через відповідні позасудові механізми, передбачені чинним законодавством України. Даної позиції притримується Верховний Суд у постановах від 08 лютого 2018 року у справі № 308/3282/15-ц та від 14 лютого 2018 року у справах № 761/20903/15-ц та № 553/2630/15-ц. Таким чином, за відсутності доведеності факту протиправного та винного заподіяння шкоди відповідачем позивачу, обов`язок відповідача на відшкодування такої шкоди відсутній, особа, яка подала касаційну скаргу, вважає, що позивачем не доведено факт саме протиправного та винного заподіяння шкоди Фондом, оскільки відсутні відомості про відкрите виконавче провадження та ухилення саме Фонду від виконання судового рішення в адміністративній справі або органами державної виконавчої служби позивачу було відмовлено у виконанні судового рішення.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19  грудня 1997 року).
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення виплати відшкодування коштів за вкладом, стягнення майнової шкоди у розмірі 183 896,87 грн та курсової різниці на суму вкладу у розмірі 163 570,37 грн. Отже, ця справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
 
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником Музичук Лесею Василівною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправної бездіяльності та стягнення шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                             В. І. Крат
 
                                                                                                        І. О. Дундар 
 
                                                                                       Є. В. Краснощоков