УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 333/7142/19
провадження № 61-4409ск22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черкашин Іван Іванович, на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про виселення,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про виселення.
Заочним рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 3 червня 2020 року позов задоволено частково. 
Виселено ОСОБА_2 з квартири 
АДРЕСА_1 . 
У іншій частині позову відмовлено.
Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 11 січня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд судового рішення, скасовано заочне рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 3 червня 2020 року, справу призначено до розгляду з підготовчого засідання.
Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 25 березня 2021 року позовну вимогу до ОСОБА_5 залишено без розгляду.
Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24 грудня 2021 року позов задоволено.
Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн у відшкодування судового збору.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , задоволено, рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24 грудня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 573,90 грн у відшкодування судового збору.
Не погоджуючись з постановою Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черкашин І. І., 13 травня 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24 грудня 2021 року. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від13 жовтня 2020 рокуу справі № 447/455/17, у постановах Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, від9 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від15 січня 2020 року у справі № 740/2457/18, від16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, у постановах Верховного Суду України 
від15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, від29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Комунарський районний суд міста Запоріжжя виходив з того, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира  АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що 7 жовтня 2011 року позивачем видано довіреність на ім`я ОСОБА_2 щодо управління та користування належною їй квартирою на строк шість місяців без права передоручення. Проте, 11 листопада 2011 року відповідач зареєстрував своє місце проживання у вказаній квартирі та у визначений шестимісячний строк не звільнив приміщення. У подальшому ОСОБА_2 також зареєстрував у квартирі АДРЕСА_1 місце проживання своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
Суд першої інстанції дійшов висновку про сплив строку дії довіреності, тому вважав, що право тимчасового користування ОСОБА_2 квартирою припинено, а право власності ОСОБА_1 підлягає судовому захисту шляхом усуненням їй перешкод у користуванні і розпорядженні майном. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд виходив з того, що місцем проживання дитини віком до десяти років не може бути адреса, відмінна від адреси її батьків.
З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Запорізький апеляційний суд вказав, що Комунарським районним судом міста Запоріжжя не досліджено і не надано оцінки нотаріально посвідченій заяві від 20 червня 2006 року, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 надала згоду на реєстрацію у належній їй на праві власності квартирі  АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Апеляційний суд врахував, що вказану згоду ОСОБА_1 не анульовано та не відкликано.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що довіреність на управління та користування належною позивачу квартирою АДРЕСА_1 , видану строком на шість місяців, не спростовує раніше визнаного нею права на визначення цієї квартири як постійного місця проживання ОСОБА_2 без встановлення будь-якого терміну, а лише надає йому повноваження на представництво інтересів ОСОБА_1 як власника житла строком на шість місяців.
Запорізький апеляційний суд також встановив, що ОСОБА_2 у 1998 році на законних підставах вселився у квартиру та у 2011 році зареєстрував у ній своє місце проживання та своїх дітей, тому вважав спірну квартиру житлом, яке має ознаки постійного місця проживання відповідачів.
Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має право як власник відповідно до статей 321, 386, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України на усунення перешкод у користуванні належним їй майном, проте за умови пропорційності свого приватного інтересу з приватним інтересом осіб, до яких такий захист спрямовано.
Таким чином Запорізький апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції не дотримано правило легітимної мети, проголошене пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року 
(далі - Конвенція), тому підстави для задоволення позову про виселення відповідачів із житла без надання іншого житлового приміщення, яке відповідач займає зі згоди позивача протягом двадцяти років, а його діти із дня свого народження, відсутні.
Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що 29 грудня 1997 року членами Запорізької товарної біржі «Строй-інвест» ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .
Позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 ; у подальшому шлюб розірвано.
12 травня 2006 року позивач уклала шлюб з громадянином Франції ОСОБА_8 , змінивши своє прізвище на прізвище чоловіка, - ОСОБА_9 .
Нотаріально посвідченою заявою від 20 червня 2006 року ОСОБА_1 надала згоду на реєстрацію у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 
7 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Спірідоновою М. А. посвідчено довіреність, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , щодо управління та користування належної ОСОБА_1 квартирою  АДРЕСА_1 строком на шість місяців без права передоручення.
11 листопада 2011 року ОСОБА_2 зареєстрував своє місце проживання у квартирі  АДРЕСА_1 .
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому згідно із вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення 
статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та 
статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену 
пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Судом апеляційної інстанції питання виселення відповідачів оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.
Розглядаючи справу, апеляційний суд установив, що нотаріально посвідченою заявою від 20 червня 2006 року ОСОБА_1 надала згоду на реєстрацію 
у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .
При цьому Запорізький апеляційний суд оцінив виселення відповідачів на предмет пропорційності у контексті принципів статті 8 Конвенції та врахував, що ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі з 1998 року, а малолітні ОСОБА_3 , 2012 року народження, і ОСОБА_4 , 2016 року народження, - з часу реєстрації їх місця проживання батьками, і квартира є постійним місцем проживання відповідачів.
Також суд апеляційної інстанції зазначив, що на час реєстрації місця проживання ОСОБА_2 для здійснення такої реєстрації подавалися наступні документи: письмова заява, паспортний документ, квитанція про сплату державного мита або довідка про звільнення від його сплати, два примірника талона про зняття з реєстрації (стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у редакції від 1 січня 2011 року). Крім того, у вказаній нормі наявна заборона вимагати від особи інших документів для реєстрації її місця проживання.
За таких обставин Запорізький апеляційний суд дійшов висновку про набуття ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 згідно із законом.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно вважав, що відсутні правові підстави для усунення перешкод у здійсненні права користування належною ОСОБА_1 на праві приватної власності квартирою шляхом виселення відповідачів із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки тривале проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати вказане майно житлом відповідача у розумінні статті 8 Конвенції.
Висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим, тобто таким, який відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від13 жовтня 2020 рокуу справі № 447/455/17, у постановах Верховного Суду від9 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, від9 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від15 січня 2020 року у справі № 740/2457/18, від16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, у постановах Верховного Суду України від15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, від29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц відхиляється касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними із правовідносинами у справі № 333/7142/19.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черкашин І. І., на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яка є джерелом права 
(стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черкашин І. І., на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2022 року суд відмовляє. 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черкашин Іван Іванович, на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про виселення.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук