П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року
м. Рівне

Справа № 559/2264/21
Провадження № 22-ц/4815/795/22

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді 
Рівненської області: суддя Ралець Р.В.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено:
о 15 год. 23 хв. 24 січня 2022 у м. Дубно
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 31 січня 2022 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М. 
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:
позивача - адвокати Столяр Михайло Васильович і Бурма Олексій Віталійович;
відповідача - адвокати Рідченко Марія Володимирівна і Варвась Дмитро Олександрович;

за участі: ОСОБА_2 та представників сторін - адвокатів Нагула Олександра Олексійовича та Бурми Олексія Віталійовича ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Варвася Дмитра Олександровича на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 січня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
в с т а н о в и в:
У вересні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що 02 серпня 2018 року між сторонами у простій письмовій формі було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою. За його умовами, відповідач отримав у ОСОБА_1 3 000 доларів США позики, яку зобов`язався повернути до 01 березня 2019 року. 22 листопада 2018 року на підставі договору позики ОСОБА_2 позичив у позикодавця 6 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 червня 2019 року. Згодом, 30 вересня 2019 року, ОСОБА_1 відповідно до договору позики надала позичальнику 2 318 доларів США з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2019 року, про що відповідачем складено розписку.
Позивач вказує, що ОСОБА_2 не виконав договірних зобов`язань, а отриманої позики у передбачений договорами термін - не повернув. 
Тому просила стягнути з відповідача на ї користь 11 318 доларів США заборгованості за позикою, 753, 28 доларів США суми трьох процентів річних.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 24 січня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 318 доларів США заборгованості за договорами позики, 753, 28 доларів США суми трьох процентів річних, 3 221, 83 гривень судового збору і 15 000 гривень витрат на правничу допомогу. 
На рішення суду відповідачем через свого представника - адвоката Варвася Д.О. подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що фактично полягали у невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про надання судом хибної оцінки правовій природі боргової розписки, а також не врахував відсутність волевиявлення відповідача на їх написання, наявність морального тиску на ОСОБА_2 з метою повернути неіснуючий борг. 
Заявник не погоджувався із висновками суду про дійсність договорів позики, оскільки при судовому розгляді справи висловлювався намір оспорити договори позики, в зв`язку з чим просив надати час для підготовки та пред`явлення відповідного позову. Відповідач на час вирішення спірних відносин судом знаходився за межами України. 
Вважає, що сама по собі розписка не може свідчити про виникнення між сторонами грошового зобов`язання, адже відсутні докази на підтвердження дійсної передачі позики, а також часу і місця передачі коштів. 
Проте суд зазначених обставин не врахував, що суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13. 
В судовому засіданні не було з`ясовано те, що насправді написання розписок відбулося не з метою отримання позики, а як обов`язкова умова третіх осіб для ведення підприємницької діяльності. Тобто ці документи не були спрямовані на отримання позики, а виступили як один зі способів підтвердження суми вкладу грошових коштів у спільну господарську діяльність для визначення грошових часток кожного із співзасновників. 
Судом безпідставно було відхилено клопотання відповідача про його особисту присутність у судовому засіданні, що мало для нього особливе значення, позбавило права надати пояснення щодо обставин справи, поставити питання позивачу і цим захистити себе від необґрунтованих вимог. При цьому участь представника відповідача не могла повністю компенсувати відсутність ОСОБА_2 . Знехтувано і клопотаннями про допит як свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які могли би підтвердити обставини складання розписок, та про призначення судової технічної експертизи документів. 
Також суд залишив без уваги доводи відповідача про те, що місце укладення договорів позики, про що зазначено в розписках, не відповідає дійсності, адже вони були написані на ім`я третьої особи в м. Дубно Рівненської області на території підприємства "Дубнобудматеріали", з яким пізніше започатковано спільну підприємницьку діяльність. 
Тобто суд не сприяв повному, належному і всебічному вирішенню справи, а також не реалізував принципи змагальності цивільного судочинства та справедливості судового розгляду.
Більше того, стверджував, що відповідач не писав розписок на ім`я позивача, що може бути спростовано відповідною судовою експертизою.
Звертав увагу на недодержання судом правил ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки необхідно було встановити наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Крім того, вказувалося про неспівмірність та непропорційність понесених позивачем витрат на правничу допомогу.
З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове - про відмову в задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки наданими борговими розписками підтверджено факти трьох позик ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на загальну суму 11 318 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути в обумовлені ними терміни, однак своїх зобов`язань не виконав. 
Оскільки відповідач прострочив виконання грошових зобов`язань, тому відповідно до правил ч. 2 ст. 625 ЦК України йому було нараховано три відсотки річних, які також було стягнуто із нього на користь позивача.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Як з`ясовано судом, і ці обставини підтверджуються відповідними розписками, 02 серпня 2018 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 3 000 доларів США, які зобов`язався повернути у термін до 01 березня 2019 року (а.с. 77).
22 листопада 2018 року позивачем було надано позичальнику 6 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 01 червня 2019 року (а.с.79).
30 вересня 2019 року ОСОБА_2 одержав у позикодавця позику у 2 318 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2019 року (а.с. 78).
Загальна сума позики склала 11 318 доларів США (3 000 доларів США + 6 000 доларів США + 2 318 доларів США).
Вважаючи, що її суб`єктивні цивільні права порушуються внаслідок невиконання відповідачем позикових зобов`язань за трьома відповідними договорами, у вересні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 11 318 доларів США заборгованості за позикою та 753, 28 доларів США суми трьох процентів річних.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального парва, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із відповідача на користь ОСОБА_1 11 318 доларів США заборгованості за позикою та 753, 28 доларів США суми трьох процентів річних. 
Згідно зі ст.ст. 11, 509, 526, 530, 625-627, 1046-1047, 1049-1050 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Щодо доводів апеляційної скарги про хибну оцінку правової природи боргової розписки, відсутність волевиявлення відповідача на складання розписок та наявність морального тиску на ОСОБА_2 з метою повернути неіснуючий борг, то з ними погодитися не можна.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні парва щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Норми ст.ст. 76-80 ЦПК України вказують, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:
1.) письмовими, речовими і електронними доказами;
2.) висновками експертів;
3.) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Між тим, будь-яких доказів про безгрошовість позики, відсутність волевиявлення позичальника на складання розписок та здійснення на нього морального тиску ОСОБА_2 та його представником надано не було, матеріали справи їх не містять, а судом не здобуто. Тобто вимоги позивача належним процесуальним способом спростовано не було.
Не заслуговують на увагу через їх необґрунтованість і аргументи заявника про те, що сама по собі розписка не може свідчити про виникнення між сторонами грошового зобов`язання, адже відсутні докази на підтвердження дійсної передачі позики, а також часу і місця передачі коштів.
Так, з правового висновку, викладеного Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 (провадження № 61-12383св19), вбачається, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Тому за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
На а.с. 77-79 містяться оригінали боргових розписок, де зафіксовано юридичні факти як підставу для виникнення спірних правовідносин. Ці розписки надані суду позивачем, що свідчить про невиконання позичальником своїх позикових зобов`язань перед ОСОБА_1 , а тому і виникнення у позикодавця права вимоги на повернення їй заборгованості, а також і суми трьох процентів річних, що передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів не може погодитися і з покликаннями автора апеляційної скарги про те, що насправді написання розписок відбулося не з метою отримання позики, проте як обов`язкова умова третіх осіб для ведення підприємницької діяльності, а місце укладення договорів позики, про що зазначено в розписках, не відповідає дійсності, адже вони були написані на ім`я третьої особи в м. Дубно Рівненської області на території підприємства "Дубнобудматеріали", з якою пізніше започатковано спільну підприємницьку діяльність. Між тим, боргові розписки містять чіткі, очевидні та вичерпні обставини отримання позики ОСОБА_2 та її повернення на користь позикодавця. 
Також заявник посилається на те, що судом безпідставно відхилено клопотання відповідача про його особисту присутність у судовому засіданні, що мало для нього особливе значення, позбавило права надати пояснення щодо обставин справи, поставити питання позивачу і цим захистити себе від необґрунтованих вимог. При цьому участь представника відповідача не могла повністю компенсувати відсутність ОСОБА_2 . Знехтувано і клопотаннями про допит як свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які могли би підтвердити обставини складання розписок, та про призначення судової технічної експертизи документів. Тобто судом не було додержано вимог процесуального законодавства при розгляді справи.
Натомість згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Крім цього, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних відносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості рішення суду, заявником зазначено не було, а матеріали справи їх не містять.
З приводу допиту як свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 щодо обставин складання розписок, то абзацом другим п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено про звернення уваги судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України (435-15) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину 
або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а 
також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли 
свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення 
правочину, у Цивільному кодексі України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).
Окрім того, доводи заявника про помилкове застосування при вирішенні спірних правовідносин норм матеріального права спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції про регулювання спірних відносин саме застосованими положеннями закону.
Правильно судом обчислено і розмір суми трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання. Так, за розпискою від 02 серпня 2018 року кількість днів прострочення зобов`язання склала 922, що становить 227, 10 доларів США; за розпискою від 22 листопада 2018 року така кількість днів склала 830, а сума трьох процентів річних - 408, 82 долари США; за розпискою від 30 вересня 2019 року - 617 днів, що становило 117, 36 доларів США. Сукупно сума трьох процентів річних склала 753, 28 доларів США, які підлягають стягненню з позичальника на користь позикодавця.
Щодо аргументів про неспівмірність та непропорційність присуджених судових витрат, то апеляційний суд звертає увагу на таке.
Право на професійну правничу допомогу гарантоване ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно зі ст. 133, ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Судові витрати, пов`язані з розглядом скарги на дії державного виконавця, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника (ч.1 ст. 452 ЦПК України).
Матеріалами справи встановлено, що в засіданні суду першої інстанції позивачем разом із заявою про стягнення судових витрат було надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 01 вересня 2021 року, акт виконаних робіт №003 від 21 січня 2022 року, ордер адвоката Столяра М.В. та оригінал квитанції №59 від 24 січня 2022 року про сплату 15 000 гривень ОСОБА_1 на користь Столяра М.В . 
За формою і змістом документи бухгалтерської звітності мають відповідати вимогам Додатку 2 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 (далі - Положення).
Для оформлення надходжень готівки до каси підприємств (юридичних осіб) застосовується прибутковий касовий ордер. 
За змістом п. 23, 25 наведеного Положення касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.
Касові документи можуть бути паперовими або електронними. 
Приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток 2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання.
Окрім іншого, належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, крім тих, які подані заявником, є докази, які доводять відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 16 вересня 2013 року № 481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення".
До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13 березня 2019 року у справі № 283/2065/14-ц.
Тобто надані ОСОБА_1 документи відповідають правилам бухгалтерської звітності, об`єктивно підтверджують факт перерахунку грошових коштів на користь особи, яка надала правничу допомогу, відносини між позивачем та її представником обґрунтовані наявністю договірних прав і обов`язків, а складність справи та розмір спірної заборгованості відповідають розміру правничої допомоги. Тому судом правильно присуджено правничу допомогу у 15 000 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , яка їх понесла.
Решта аргументів представника відповідача є необґрунтованими, на увагу колегії суддів не заслуговують і тому відхиляються.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст.368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Варвася Дмитра Олександровича залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 січня 2022 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 07.06.2022

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук