Справа № 347/757/21 
Провадження № 22-ц/4808/588/22 
Головуючий у 1 інстанції Кіцула Ю.С. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                        Фединяка В.Д., Максюти І.О.
секретаря                        Максимів Ю.В.
за участю                        представника апелянта адвоката 
Данильчука Н.Б.
відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача
адвоката Кириляк С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 08 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Кіцули Ю.С. в м. Косів, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кутська селищна рада, про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, 
в с т а н о в и в:
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Кутська селищна рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.
В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належить їй на підставі договору дарування від 26 жовтня 1979 року. Вона є одноосібним власником цього будинку, оскільки її чоловік ОСОБА_3 , зазначений в договорі дарування, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В зазначеному житловому будинку з її згоди зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_1 - колишнього співмешканця її дочки ОСОБА_4 , яка також зареєстрована в даному житловому будинку. У травні 2020 року відповідач вчинив насильницькі дії відносно її дочки, а саме завдав їй тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим щодо нього зареєстровано кримінальне провадження. З того часу відповідач залишив постійне місце проживання та більше в належному їй житловому будинку не проживає. Однак, реєстрація відповідача в цьому будинку перешкоджає їй оформити субсидію на оплату комунальних послуг, вона змушена платити за відповідача комунальні та інші платежі. Тому, як власник майна, вона не бажає щоб відповідач був зареєстрований та мав право проживання у її житловому будинку.
Посилаючись на наведене та положення статей 71, 72 ЖК України, статей 386, 391 ЦК України, позивачка просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на житло (користування житловим приміщенням) в житловому будинку по АДРЕСА_1 та зобов`язати Кутську селищну раду зняти його з реєстрації в цьому житловому будинку.
Рішенням Косівського районного суду від 08 лютого 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кутська селищна рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Зазначає, що в травні 2020 року відповідач вчинив насильницькі дії відносно її дочки ОСОБА_4 , які проявилися у нанесенні їй тілесних ушкоджень, після чого між ними припинені будь-які відносини. Відповідач забрав свої речі та виїхав з належного їй житлового будинку та більше до нього не повертався. Однак, його реєстрація у вказаному будинку перешкоджає їй належним чином розпоряджатися своїм майном, оформити субсидію та призводить до оплати комунальних платежів у більшому розмірі.
Вказує, що судом помилково визначено обставини, через які відповідач більше пів року не проживав у вищевказаному будинку. Так, судом зазначено, що відповідач перебував за кордоном та не мав можливості повернутися на територію України через пошкоджений закордонний паспорт та введення карантинних обмежень, пов`язаних з поширенням коронавірусної інфекції. При цьому, судом не враховано, що відповідач перестав проживати та з`являтися у спірному будинку ще задовго до його виїзду за кордон, а саме після вчинення злочину, в якому потерпілою є її дочка ОСОБА_4 .
Також судом помилково застосовано положення статті 405 ЦК України, оскільки дана норма стосується членів сім`ї власника житлового будинку, яким відповідач їй не являється. Він був співмешканцем її дочки, однак після вчинення насильницьких дій щодо неї між ними припинені будь-які відносини.
Крім того, апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що для захисту її прав вірно буде застосувати положення статей 116, 157 ЖК України, адже у статті 157 ЖК України мова йде саме про членів сім`ї власника житлового будинку (квартири), яких може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Проте, як зазначено вище, відповідач не є членом її сім`ї. Більше того, відповідач не проживає у вищевказаному будинку, а тому подальше виселення його звідти є неможливим.
З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. 
Зазначив, що він та дочка позивачки ОСОБА_4 з 2000 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, що ні позивачкою, ні її дочкою не заперечується, а тому він фактично був членом цієї сім`ї. За час проживання у спірному житловому будинку, вони з ОСОБА_4 здійснювали його покращення. Більше того, на базі цього будинку, за однією адресою, вони спільно побудували новий житловий будинок площею 100 кв.м, а також приміщення ресторану-готелю площею 110 кв.м. Таким чином, за рахунок його праці домогосподарство значно збільшилося. Вважає, що даний позов про визнання його таким, що втратив право на житло, заявлений з метою позбавлення його майна, яке нажите за час перебування у фактичних шлюбних відносинах із дочкою позивачки ОСОБА_4 та є спільною сумісною власністю. 
Щодо його відсутності у спірному житловому будинку, то така була зумовлена поважними причинами, а саме перебуванням за кордоном у Республіці Португалія та неможливістю виїхати звідти з причин оголошення надзвичайного стану через поширення коронавірусної інфекції та пошкодження закордонного паспорта. З часу повернення з-за кордону він уже більше шести місяців проживає у спірному житловому будинку, іншого житла не має. Суд першої інстанції правильно встановив зазначені обставини та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. 
Посилаючись на наведене, відповідач просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав в повному обсязі, просив її задоволити. 
Відповідач та його представник скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В судовому засіданні відповідач пояснив, що перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , вони збудували біля будинку, що належить позивачу, новий будинок , де зараз він і продовжує проживати. 
Внаслідок припинення відносин, ОСОБА_4 добровільно виїхала з будинку, а позивач ніколи в ньому не проживала. Однак на сьогодні побудований будинок не оформлений належним чином , тому він вважає, що даний позов поданий, щоб усунути його від претензій на його ж будинок.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору дарування від 26 жовтня 1979 року, посвідченого секретарем виконкому Кутської селищної Ради народних депутатів та зареєстрованого в реєстрі за №31, ОСОБА_5 подарував, а подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 прийняли у дар належний дарувальнику на праві особистої власності житловий будинок і сарай, що знаходяться в АДРЕСА_2 (а.с. 5).
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20 жовтня 1982 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).
Із витягу з рішення виконкому Кутської селищної ради №4 від 26 січня 2012 року вбачається, що нумерацію житлових будинків по АДРЕСА_2 визнано в наступному порядку: житловий будинок ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 (а.с. 14).
За даними довідки №315 від 19 квітня 2021 року, виданої виконкомом Кутської селищної ради, вулицю «Гагаріна» дійсно було перейменовано на вулицю «В.Стуса» відповідно до рішення Кутської селищної ради від 07 листопада 2016 року (а.с. 13).
Згідно з довідкою виконкому Кутської селищної ради №316 від 19 квітня 2021 року, житель АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_1 по місцю реєстраційного обліку протягом останніх шести місяців не проживав, підстава - акт обстеження №47 від 19 квітня 2021 року (а.с. 15, 16).
З копії ухвали Косівського районного суду від 20 січня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 оголошено в розшук (а.с. 17).
Також встановлено, що 15 січня 2020 року ОСОБА_1 було видано закордонний паспорт (а.с. 62).
13 серпня 2021 року ОСОБА_1 видано посвідчення особи на повернення в Україну (а.с. 63).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зареєстрував своє місце проживання у спірному будинку зі згоди його власника (позивачки), оскільки перебував у фактичних шлюбних відносинах з дочкою позивачки ОСОБА_4 , вів з нею спільне господарство, набувши тим самим право користування чужим майном. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом виселення, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Оскільки визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, не є належним способом захисту порушеного права позивача на користування своєю власністю, та за встановлених судом фактичних обставин справи такий позов задоволенню не підлягає.
Однак повністю погодитися з таким висновком суду в частині підстав відмови у позові не можна, враховуючи наступне.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 зазначила, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Як вбачається з позовної заяви, позивачка в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач не проживає в належному їй житловому будинку більше шести місяців, а тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом відповідно до статей 71, 72 ЖК України. При цьому позивачка вказувала, що вона є власником вказаного житлового будинку; як власник, вона давала згоду на реєстрацію місця проживання відповідача в цьому будинку; реєстрація відповідача в належному їй житловому будинку створює їй перешкоди в користуванні її майном, оскільки вона не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, і, як власник майна, вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном в порядку статей 386, 391 ЦК України.
Статтями 71, 72 ЖК України передбачено збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та врегульовано порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. При цьому положення даних статей поширюються на взаємовідносини між наймодавцями та наймачами житла або членами їх сім`ї і стосуються житла в державному житловому фонді.
Оскільки спірний житловий будинок є приватною власністю позивачки, то положення статей 71, 72 ЖК України на правовідносини сторін даного спору не поширюються.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач вселився у спірний житловий будинок та зареєстрував там своє місце проживання як член сім`ї дочки позивачки  ОСОБА_4 , оскільки перебував з нею у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, вів з нею спільне господарство, набувши таким чином право користування чужим майном,яке по своїй суті є сервітутом.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Відповідно до змісту частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна, в тому числі, будинку.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частини друга, п`ята статті 403 ЦК України).
Права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Відповідно до частини першої зазначеної статті сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (частини друга, четверта статті 406 ЦК України).
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вказувала, що з травня 2020 року між її дочкою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 припинені будь-які відносини, відповідач забрав свої речі та виїхав з належного їй житлового будинку та більше до нього не повертався, однак його реєстрація в цьому будинку перешкоджає їй оформити субсидію на оплату комунальних послуг, а тому вона, як власник майна, не бажає щоб відповідач був зареєстрований та мав право проживання у її житловому будинку.
Таким чином, позивачка фактично заявила про припинення сервітуту відповідача на користування її майном (будинком), а тому до даних спірних правовідносин підлягають застосуванню положення стаття 406 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц та від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 вказала, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).
Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки на спірний будинок та права користування цим житлом відповідачем, який вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у спірному будинку, проживає в ньому з 2010 року та іншого житла немає. Крім цього, позивачка забезпечена іншим житловим приміщенням та нею не доведено відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні більше одного року без поважних причин. 
Більше того, судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось стороною позивача, що спірний житловий будинок, яким користується відповідач та дочка позивачки ОСОБА_4 , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зазнав значних покращень та добудов, а отже, таке майно в майбутньому ймовірно може бути визнане спільною сумісною власністю, оскільки набуте ними за час спільного проживання або в результаті спільної праці та за спільні кошти.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .
Відповідно, не підлягає задоволенню і позовна вимога ОСОБА_2 про зняття відповідача з реєстрації в цьому житловому будинку.
Частиною четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до частини четвертої зазначеної статті, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позову, однак помилково дійшов висновку, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.
Рішення Косівського районного суду від 08 лютого 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 08 червня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Фединяк В.Д.
Максюта І.О.