КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/8871/21                                                                        Головуючий у І інстанції Гусак О.С.
Провадження №22-ц/824/4715/2022                                           Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
21 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Журби С.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Квік-Капітал», товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Ковін Капітал», товариства з обмеженою відповідальністю «Ніко-інвест» про захист прав споживачів та стягнення неустойки за договором купівлі-продажу, 
УСТАНОВИВ:
у травні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 жовтня 2017 року між позивачем та АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Квік-Капітал», від імені, в інтересах та за рахунок активів якого на підставі договору про управлінню активами №1/2017-УА від 27 квітня 2017 року діє ТОВ «Компанія з управління активами «Ковін Капітал» було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири №2991/СО25/091.
Відповідно до умов даного договору, позивач зобов`язалась передати АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Квік-Капітал» та ТОВ «Компанія з управління активами «Ковін Капітал», який діяв в інтересах, від імені та за рахунок АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Квік-Капітал», грошові кошти на зведення квартири у житловому будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:009:0019, забудову якого здійснює ТОВ «Ніко-Інвест», а відповідачі в свою чергу згідно п. 1.1.1 зобов`язались звести будинок, закінчити будівництво, прийняти та вести в експлуатацію до 30 вересня 2019 року та передати у власність позивачки, уклавши основний договір купівлі-продажу зазначеного об`єкту.
Позивач виконала свої зобов`язання перед відповідачемв повному обсязі.
Оскільки, відповідачі не виконали покладені на них зобов`язання щодо введення будинку в експлуатацію й прострочили виконання зобов`язання строком на 578 днів, тому посилаючись на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачів пеню у розмірі 39 221,45 грн.   
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.   
Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи,  просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги  ОСОБА_1  зазначила, що договірні зобов'язання у позивача існують лише з відповідачами, з якими укладено договір, тому позиція суду першої інстанції, що останні не несуть відповідальності в даному спірному питанні, так як не являються забудовником є незаконним та недоречним, оскільки пунктом 7.1. договору встановлено, що у випадках невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за даним договором, винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить звернути увагу на постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №755/3509/18, від 20 травня 2021 року у справі №607/1569/19, від 04 лютого 2021 року у справі №607/1599/19, як на аналогічні даній справі.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що укладеним між сторонами договором від 30 жовтня 2017 року не передбачено право позивача на відшкодування неустойки за неналежне виконання договірних зобов`язань щодо несвоєчасного введення будинку в експлуатацію. 
З такими висновками, які викладені в рішенні, суд апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , як виробником, та ОСОБА_3 , як покупцем, укладено договір на виготовловлення меблів № 296, відповідно до умов якого за цим договором виробник зобов`язується виготовити, змонтувати та передати у власність покупцю меблеві вироби в кількості визначеній цим договором, а саме замовленням покупця, надалі «Додаток № 1», та кресленням, виконаними виробником за погодженням покупця, надалі «Додаток № 2». 
30 жовтня 2017 року між позивачем та акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Квік-Капітал», від імені, в інтересах та за рахунок активів якого на підставі Договору про управлення активами № 1/2017-УА від 27 квітня 2017 року діє товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Ковін Капітал», укладено попередній договір купівлі-продажу квартири №2991/С025/091.
Відповідно до пункту 2.1. Договору його предметом є укладення сторонами в майбутньому договору купівлі-продажу об`єкта на умовах, встановлених цим Договором.
У пункті 1.1.1. зазначено, що забудовником є товариство з обмеженою відповідальністю «Ніко-Інвест», запланований термін прийняття будинку в експлуатацію 30 вересня 2019 року.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1  вважала, що на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» має право на стягнення неустойки у зв`язку із порушенням відповідачами терміну введення об`єкту будівництва в експлуатацію.
Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої у разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання у натурі.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (абзац перший частини другої статті 551 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 948/393/20 вказано, що «відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України».
Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.
У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (абзац перший частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Тлумачення абзацу 1 частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що цей абзац застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Квік-Капітал» укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. Вказаний договір не містять елементів договору підряду чи договору про надання послуг, а, відтак, підстави для стягнення на користь позивача з відповідача пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.
Посилання в апеляційній скарзі на не застосування судом першої інстанції висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі №607/1569/19 та від 04 лютого 2021 року у справі № 607/1579/19, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки за змістом зазначеної постанови сторонами у зазначеній справі було укладено договір, за умовами якого забудовник зобов`язався здійснити (завершити розпочате) будівництво однокімнатної квартири.
У той же час, відповідно до п. 2.1 договору від 30 жовтня 2017 року предметом договору є укладення сторонами в майбутньому договір купівлі-продажу об`єкта на умовах встановлених цим договором, тобто позивач уклав з відповідачем попередній договір купівлі-продажу квартири, що не містять елементів договору підряду чи договору про надання послуг.
За таких обставин, наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не є підставою для задоволення позовних вимог та стягнення на її користь з відповідача неустойки за прострочення виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу квартири.
Крім того, відповідно до п. 7.1 попереднього договору купівлі-продажу квартири №2991/С025/091 від 30 жовтня 2017 року за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України та цим Договором.
П. 7.7 передбачено, що у разі порушення строку завершення будівництва, зазначеного в цьому Договорі, більш ніж на 6 (шість) місяців, або Відповідач-1 з власної вини ухиляється від укладення Основного договору в строк, передбачений цим Договором, то за вимогою позивача цей Договір може бути розірваний і відповідач-1, у такому випадку, повертає позивачу кошти протягом 90 (дев`яноста) робочих днів розірвання цього Договору та отримання вимоги Відповідачем-1 про повернення коштів.
Тобто, з вищевикладеного вбачається, що при укладанні даного договору, сторони погодили відповідальність кожного за невиконання умов договору.
Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального права, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильне застосування районним судом норм матеріального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5  підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року-  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 21 червня  2022 року.

Суддя-доповідач                                                         Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                            С.А. Голуб 
 
                                                                                     С.О. Журба