Ухвала
Іменем України
23 травня 2022 року
м. Київ
Провадження № 51-1450 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув касаційну скаргу прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2022 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2021 року ОСОБА_4 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 4                      ст. 190 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в діянні ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення.
Скасовано обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Цивільний позов представника ОСОБА_5 – адвоката ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу – залишено без розгляду.
Скасовано арешт на квартири за адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , та нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 . 
Вирішено питання про речові докази у провадженні.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2022 року вирок залишено без зміни.
Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувалася в тому, що своїми умисними діями, що виразились у створенні нею обставин перед       ОСОБА_5 про вигідність умов добровільного поділу майна, шахрайським шляхом заволоділа майном ОСОБА_5 , а саме грошовими коштами ОСОБА_5 у сумі 40 000 доларів США, що згідно інформації НБУ станом на              21 лютого 2014 року складає 353 520 гривень; Ѕ частини житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 146 995,5 гривень, а всього на загальну суму 500 515,5 гривень. 
Так, 21 лютого 2014 року у денний час приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за адресою: м. Запоріжжя, вул. Л. Жаботинського, 45-а, посвідчено договір, згідно з яким ОСОБА_5 та ОСОБА_4 домовилися про зміну режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності на квартиру, та ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 належну йому частину житлового помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , та передав їй грошові кошти у сумі 40 000 доларів США, а ОСОБА_4 з використанням заздалегідь заготовленої нею канцелярської ручки не встановленого слідством зразка, з  особливими хімічними властивостями чорнил, записи виконані якими через нетривалий час після використання стають нерозрізняємими для людського ока, написала розписку про отримання нею вказаних грошових коштів та відсутність у неї претензій матеріального характеру до ОСОБА_5 після розлучення, яку передала останньому. 
Через деякий час ОСОБА_5 виявив, що рукописний текст розписки, написаної ОСОБА_4 , ледь читається, та у подальшому, зовсім зник.
13 червня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Орджонікідзевського районного суду з позовною заявою про поділ майна подружжя. З матеріалів даної справи в Орджонікідзевському районному суді ОСОБА_5 виявив, що ОСОБА_4 приховала їх домовленість про добровільний розподіл майна, зокрема одержані від нього грошові кошти в сумі 40 000 доларів США та частку квартири АДРЕСА_4 .
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильно надану оцінку доказам та допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені стосовно ОСОБА_4 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи наведене, прокурор указує на те, що рішення місцевого та апеляційного судів є незаконними, необґрунтованими та невмотивованими. Так, на думку прокурора, місцевий суд взагалі не дав правової оцінки ряду доказів у провадженні, у тому числі висновку експерта № 143 від 9 вересня 2014 року, що стало однією з підстав для незаконного висновку суду про відсутність в діях                   ОСОБА_4 об`єктивної сторони злочину. Вважає, що у порушення вимог                ст. 419 КПК України поза увагою суду залишився неправильний висновок суду першої інстанції щодо надання критичної оцінки висновку судово-почеркознавчої експертизи Д/№143 від 11 червня 2015 року. Зазначає, що судом апеляційної інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання прокурора щодо необхідності повторного дослідження доказів у провадженні.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Частиною 1 ст. 433 КПК України встановлено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Як регламентовано п. 3 ч. 1 ст. 373 КПКУкраїни, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченим цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. 
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За змістом ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.
Виправдовуючи ОСОБА_4 , суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідив усі докази, зібрані стороною обвинувачення, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, і дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вчинення ОСОБА_4 шахрайства в особливо великих розмірах. 
Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, суд першої інстанції перевірив і взяв до уваги пояснення ОСОБА_4 , яка повідомила, що з потерпілим перебувала у шлюбі до 2013 року. В цей час приблизно за 200 000 доларів США здійснила відчуження квартири в м. Москва, яку придбала до шлюбу, а отриманні грошові кошти без письмової розписки передала чоловікові. За ці гроші придбали нерухомість і автомобіль на ім`я ОСОБА_5 . Кошти, що залишились, останній без згоди передав їх своєму сину, у якого були борги в сумі 40 000 доларів США. З приводу поділу майна звернулась до суду. В подальшому ОСОБА_5 повернув 40 000 доларів США. Розписку, про яку йдеться в обвинувальному акті, не писала, будь-яких спеціальних кулькових ручок та чорнил не використовувала. 
Відповідно до судового рішення, потерпілий ОСОБА_5 неодноразово викликався в судове засідання, однак особисто не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Також заяви потерпілого про вчинене кримінальне правопорушення матеріали провадження не містять.
Прокурор в судовому засіданні відмовився від допиту свідків обвинувачення.
Висновок експерта №18/36-2 від 27 лютого 2014 року місцевим судом обґрунтовано визнано недопустимим доказом, оскільки згідно з витягом з ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення внесено 23 серпня 2014 року, тобто після проведення зазначеного експертного дослідження, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 87 КПК України.
Взято судом до уваги висновки експертиз № 143 від 09 вересня 2014 року та Д№143 від 11 червня 2015 року.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, щодо висновку експерта Д/№143 від 11 червня 2015 року, то суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок в частині, що стосується підпису ОСОБА_4 в розписці не є категоричним, і те, що згідно з вказаним висновком експерта, рукописний текст у розписці виконаний ОСОБА_4 , не свідчить безумовно, що з боку останньої мали місце шахрайські дії шляхом обману. І в матеріалах провадження немає підтвердження того, що ОСОБА_4 дійсно використала канцелярську ручку з особливими хімічними властивостями, як про це вказано у обвинуваченні.
Також, апеляційним судом зазначено, що судові рішення з приводу позовних вимог про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору дарування від 21 лютого 2014 року, підтверджують факт того, що остаточного добровільного поділу майна подружжя під час укладання вказаного договору дарування у нотаріуса не відбулося, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідив усі докази, які надані стороною обвинувачення, надав цим доказам правильну оцінку, свої висновки належним чином мотивував.
Посилання прокурора на безпідставну відмову стороні обвинувачення у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів у провадженні, є неприйнятними, оскільки згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України, повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У цьому випадку таких обставин апеляційний суд не встановив, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Власне факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів. 
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.
Твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2                             ст. 428 КПК України слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2022 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                ОСОБА_3