Постанова                                           
Іменем України                                  
 
11 травня 2022 року                                 
м. Київ                                                          
                                                                        
справа № 450/3258/17
провадження № 61-13688св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивачі за первісним позовом, відповідачі за зустрічним позовом:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом Лукою Тарасом Миколайовичем, на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року у складі судді Мельничук І. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року в складі колегії суддів: Шандри М. М., Савуляка Р. В., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом 
до ОСОБА_3 , в якому просили визнати за ними право власності на частину об`єкта нерухомого майна.
 
Обґрунтовуючи позов, зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня баба, мати їхнього батька, ОСОБА_4 , яка на час своєї смерті проживала в будинку 
з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок, спірний будинок). 
Після її смерті цей житловий будинок увійшов до складу спадкового майна.
 
Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги за законом були її діти: батько позивачів, ОСОБА_5 , та його рідна сестра, ОСОБА_3 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , після відкриття спадщини на майно ОСОБА_4 , батько помер.
 
07 грудня 2010 року їхня тітка ОСОБА_3 звернулась до нотаріальної контори 
із заявою про прийняття спадщини після матері ОСОБА_4 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . За заявою ОСОБА_3 відкрито спадкову справу № 368/2010, зареєстровану у спадковому реєстрі за номером 50422069.
 
16 грудня 2010 року, у межах встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строку, позивачі також подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 
2011 року за ОСОБА_3 визнано право власності на будинок на АДРЕСА_1 , 
що рахувався за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Відповідно до цього судового рішення за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на спірний будинок.
 
До моменту реєстрації права власності на спірний житловий будинок 
за ОСОБА_3 право власності на цей будинок за спадкодавцем зареєстроване не було (лист ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 30 листопада 2017 року № 5567).
 
Вважаючи, що такими діями ОСОБА_3 порушено його та ОСОБА_2 право 
на 1/2 ідеальну частку об`єкта спадкового майна у вигляді будинку, ОСОБА_1 оскаржив рішення Пустомитівського районного суду Львівської області 
від 26 липня 2011 року в апеляційному порядку.
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, у справі ухвалене нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування після ОСОБА_4 .
 
Крім того, під час судового розгляду позивачі дізнались, що на все належне 
ОСОБА_3 нерухоме майно накладено арешт та заборону його відчуження 
на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції (далі - ВДВС Пустомитівського РУЮ) від 04 червня 2014 року № 43531183 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Ці обтяження 05 червня 2014 року о 17:16:06 зареєстрував державний реєстратор Пустомитівського РУЮ (рішення від 05 червня 2014 року № 13599270).
 
Вважаючи, що у зв`язку зі скасуванням рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 2011 року, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на спірний житловий будинок, накладений на будинок арешт підлягає зняттю, а також вказуючи, що запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі скасованого рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 2011 року у разі задоволення цього позову буде перешкодою для реєстрації за ними права власності 
на спадкове майно, у квітні 2018 року позивачі подали до суду заяву про збільшення позовних вимог.
 
Посилаючись на викладене, ураховуючи уточнення позовних вимог, просили:
1)     визнати за ними в порядку спадкування право власності за кожним 
на 1/4 ідеальну частку спірного майна;
2)     скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок на підставі скасованого рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 
2011 року у справі № 2-1316/1366/11;
3)     зняти арешт з належного ОСОБА_3 нерухомого майна та заборону на його відчуження, що накладені постановою державного виконавця ВДВС Пустомитівського РУЮ Вентик Х. М. від 04 червня 2014 року 
у виконавчому провадженні № 43531183 про арешт майна боржника 
та оголошення заборони на його відчуження, зареєстровані 05 червня 
2014 року державним реєстратором Пустомитівського РУЮ Віблою І. Ю., 
в частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У вересні 2018 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку під літ. А-1 загальною площею 67,9 кв. м, житловою площею 53,8 кв. м за адресою: 
АДРЕСА_1 .

 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду 
від 02 лютого 2021 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування право власності на 1/4 ідеальну частку житлового будинку під літ. А-1 загальною площею 67,9 кв. м, житловою площею 53,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Визнано за ОСОБА_2 у порядку спадкування право власності на 1/4 ідеальну частку спірного житлового будинку 
 
Скасовано запис від 19 вересня 2011 року про проведену державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок на підставі скасованого рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 
2011 року у справі № 2-1316/1366/11, реєстраційний номер майна 34661401.
 
У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено.
 
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування право власності на 1/2 ідеальну частку спірного житлового будинку. 
 
Ухвалюючи рішення, суди установили, що ОСОБА_3 є спадкоємицею 1/2 частки майна її померлої матері, ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - за правом спадкової трансмісії за батьком, сином спадкодавиці, у рівних частках є спадкоємцями майна їх померлої баби - ОСОБА_4 , тобто по 1/4 частці кожен,  вони вчасно подали заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка 
за життя не оформила своє право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Оскільки факт неоформлення права власності на будинок є перешкодою для реалізації спадкових прав, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права власності на 1/4 ідеальну частку спірного житлового будинку за кожним та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 ідеальну частку цього будинку.
 
Наведене є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок.

Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
У серпні 2021 року ОСОБА_3 , діючи через адвоката Луку Т. М., подала 
до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2018 року 
та постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Вказує, що, ухвалюючи рішення у цій справі, суди не врахували те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, тому мають бути усунені від спадкування.
 
На думку заявника, суд безпідставно не зупинив провадження у цій справі 
до розгляду справи за її позовом про усунення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від спадкування.
 
Звертає увагу на те, що оскаржувані судові рішення в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності не відповідають нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній на час ухвалення рішень редакції.
 
Зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права і посилається 
на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 березня 2018 року 
у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18), від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц (провадження № 61-3197св19), від 25 березня 
2019 року у справі № 766/810/17-ц (провадження № 61-37615св18), від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц (провадження № 61-34600св18), 
від 23 грудня 2020 року у справі № 209/4512/14-ц (провадження № 61-6041св20), від 14 березня 2019 року у справі № 308/11448/14-ц (провадження 
№ 61-48164св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 308/4537/17-ц (провадження № 61-34934св18), від 16 вересня 2020 року у справі 
№ 352/1021/19-ц (провадження № 61-7648св20), від 03 вересня 2020 року 
у справі № 914/1201/19.
 
В частині позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зняття арешту з належного ОСОБА_3 нерухомого майна та заборони на його відчуження судові рішення 
не оскаржуються (стаття 400 ЦПК України).

 
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу та у доповнення до відзиву ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просять залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Вважають, що суди правильно встановили всі обставини справи та застосували норми матеріального права з урахуванням правових висновків, викладених 
у постановах Верховного Суду, щодо витребування майна.
 
Вказують на безпідставність вимог про усунення їх від спадкування, оскільки такі вимоги були предметом розгляду в іншій справі і в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з Пустомитівського районного суду Львівської області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , і після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими спорудами 
за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Спадкоємцями ОСОБА_4 першої черги за законом були її діти: ОСОБА_3 
і ОСОБА_5 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , помер. Відомостей про те, що ОСОБА_5 вчинив дії щодо прийняття спадщини після смерті матері, у справі немає.
 
07 грудня ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері.
 
16 грудня 2010 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
 
За заявами спадкоємців заведена спадкова справа, номер у Спадковому реєстрі 50422069, номер у нотаріуса 368/2010.
 
Встановлено, що на час смерті ОСОБА_4 право власності на житловий будинок 
з господарськими спорудами, який увійшов до спадкового майна, зареєстровано не було (лист ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 30 листопада 2017 року № 5567).
 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 
2011 року у справі № 2-1316/1366/11 визнано за ОСОБА_3 право власності 
на спірний житловий будинок, що рахується за ОСОБА_4 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом.
 
19 вересня 2011 року на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 2011 року у справі № 2-1316/1366/11 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок, реєстраційний номер майна 34661401.
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 
2011 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову 
ОСОБА_3 відмовлено.
 
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 червня 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що право власності на вказане майно зареєстровано 
за ОСОБА_3 на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 2011 року у справі № 2-1316/1366/11, скасованого постановою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року, 
на 1/2 частину будинку накладено арешт, у спадкоємців немає правовстановлюючих документів на будинок.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
В частині позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про зняття арешту з належного 
ОСОБА_3 нерухомого майна та заборони на його відчуження судові рішення 
не оскаржуються (стаття 400 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначене статтею 16 цього Кодексу.
 
Установлено, що спадкоємцями ОСОБА_4 першої черги за законом були діти: ОСОБА_5 і ОСОБА_3 
 
ОСОБА_3 своєчасно подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 .
 
ОСОБА_5 помер до закінчення 6-місячного строку на прийняття спадщини після смерті матері.
 
Відповідно до статті 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або 
за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право 
на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).
 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 також своєчасно подали заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 в порядку спадкової трансмісії.
 
Однією з позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а також позовною вимогою ОСОБА_3 було визнання за ними в порядку спадкування за законом права власності на будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , 
у відповідних частинах.
 
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
 
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
 
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку.
 
Встановивши, що спадкоємці своєчасно звернулись із заявами про прийняття спадщини, нотаріус відмовив їм у вчиненні нотаріальних дій, оскільки вони 
не надали оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, 
що увійшло до складу спадкового майна, і позивачі за первісним та за зустрічним позовом позбавлені можливості в інший спосіб визнати право власності в порядку спадкування за законом на частку будинку, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення первісного 
та зустрічного позовів у частині визнання права власності на частки будинку.
 
Судові рішення в цій частині є законними і обґрунтованими.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ухилялись 
від надання допомоги спадкодавцеві, тому мають бути усунені від спадкування, а суди попередніх інстанцій до уваги такі доводи не взяли, колегія суддів касаційного суду відхиляє, оскільки ці вимоги не є предметом розгляду у цій справі, такі вимоги розглядались у справі № 450/3961/18 і рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року та постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року, відмовлено 
в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення 
від права на спадкування.
 
Заяву ОСОБА_3 про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи 
№ 450/3961/18 суд першої інстанції вирішив відповідно до статті 251 ЦПК України.
 
Також предметом позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок на підставі скасованого рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 липня 2011 року у справі № 2-1316/1366/11.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позов у цій частині, застосувавши статтю 26 Закону України 
від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав 
на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) у редакції, чинній 
до 16 січня 2020 року, в якій унормовано порядок внесення записів 
до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування і яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.
 
Одним з доводів касаційної скарги є те, що оскаржувані судові рішення в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності не відповідають нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній на час ухвалення рішень редакції, однак 
це твердження не заслуговує на увагу з огляду на таке.
 
Так дійсно, згідно із Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (далі - Закон № 340-IX), який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952-IV викладено у новій редакції, відповідно до якої, 
на відміну від цієї ж норми у попередній редакції, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
 
Однак, слід зауважити, що у справі, яка розглядається, суд першої інстанції ухвалив рішення 07 грудня 2018 року, тобто до набрання чинності новою редакцією статті 26 Закону України № 1952-IV.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статі 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляції в оскаржуваній частині  - без змін, оскільки такі судові рішення є законними і обґрунтованими, прийняті 
з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
У частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зняття арешту з належного ОСОБА_3 нерухомого майна та заборони на його відчуження судові рішення не оскаржуються та касаційним судом не переглядаються.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом Лукою Тарасом Миколайовичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 
2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року 
в частині позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину об`єкта нерухомого майна та скасування запису про проведену державну реєстрацію, 
а також в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на частину об`єкта нерухомого майна залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко	
 	  В. М. Коротун