ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року                                 Справа №903/43/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючий суддя Дужич С.П.,
суддя Демидюк О.О.,
суддя Саврій В.А. 

при секретарі судового засідання Кужель Є.О.
за участю представників сторін: 
позивача: Голік О.А.
відповідачів: не з`явились;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Господарського суду Волинської області від 17 лютого 2022 року, суддя Дем`як В. М., м. Луцьк, повний текст складено 17 лютого 2022 року, у справі 
перевіривши матеріали апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу господарського суду Волинської області від 17 лютого 2022 року, у справі
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до  ОСОБА_1 
ОСОБА_2 
ОСОБА_3 
ОСОБА_4 
ОСОБА_5 
ОСОБА_6 
ОСОБА_7 
ОСОБА_8 
ОСОБА_9 
про стягнення 123 261 672,49 грн.
Судом роз`яснено представнику позивача права та обов`язки, передбачені ст. ст. 42, 46 ГПК України. Клопотання про відвід суддів не заявлялось.

ВСТАНОВИВ:
05 січня 2022 року, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення солідарно шкоди в розмірі 123 261 672,49 грн. 
17 лютого 2022 року, ухвалою Господарського суду Волинської області позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було залишено без розгляду. 
Фонд гарантування, у своїй апеляційній скарзі, просить ухвалу скасувати, а справу направити на розгляд до суду першої інстанції, вважаючи, що прийняті судом висновки не відповідають обставинам справи, а також порушено норми процесуального права, оскільки позовні вимоги Фонду гарантування до відповідачів пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав та законних інтересів і підлягають розгляду в межах однієї справи.
Так, господарським судом першої інстанції не було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в п.7.77 постанови від 25 травня 2021 у справі №910/11027/18 за подібних правовідносин, відповідно до яких, позовні вимоги до пов`язаних з банком осіб, які є посадовими особами органів управління банку, подані Фондом відповідно до ст. 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність", мають розглядатися разом у межах однієї справи. Адже у випадку завдання шкоди банку діями його посадових осіб, внаслідок чого настала неплатоспроможність банку, які несуть солідарну відповідальність перед банком як члени органу (органів) управління, повний склад правопорушення можна встановити лише шляхом системного аналізу всієї сукупності дій чи бездіяльності посадових осіб, у тому числі дослідження проведених банківських операцій та їх вплив на фінансове становище банку в цілому. Таким чином, операції банку та їх наслідки для його платоспроможності не можна розглядати окремо.
Зазначив, що Фонд, як кредитор, заявив одну, неподільну вимогу до всіх відповідачів, як солідарних боржників, тобто має місце процесуальна співучасть (предметом спору є спільні обов`язки відповідачів), що обумовлено матеріально-правовою вимогою заінтересованої особи (позивача у справі) до кількох боржників природою солідарного обов`язку.
Вважає, що Фонд правомірно розпорядився своїми правами щодо предмета спору (відшкодування шкоди) і замість звернення до суду з позовною заявою до кожного з боржників (відповідачів у справі) про відшкодування шкоди окремо вирішив звернутися до суду з позовною заявою до усіх боржників (відповідачів у справі) разом про відшкодування шкоди. 
Таке право кредитора закріплене, зокрема ч.19 ст. 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність", яка передбачає, що керівники банку несуть відповідальність перед банком за збитки, завдані банку їхніми діями (бездіяльністю), згідно із законом. 
Якщо відповідальність згідно з цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед банком є солідарною. Дане право на звернення Фонду гарантування до суду з позовною заявою реалізоване у відповідності до приписів ч.2 ст. 14 ГПК України, згідно якої учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі №905/1246/18. 
Таким чином, склад цивільного правопорушення у спірних правовідносинах утворює визначена в позовній заяві діяльність відповідачів уцілому, як сукупність відповідних дій та бездіяльності в їх системному взаємозв`язку. 
Відповідно до прохальної частини позову, Фондом гарантування заявлено лише одну вимогу про солідарне стягнення з відповідачів суми завданих збитків. Будь-яких інших вимог заявлено не було.
Інші учасники справи не скористались правом надання відзиву, передбаченим ст. 165 ГПК України.

20 травня і 06 червня 2022 року, ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду було відкрито провадження за скаргою Фонду гарантування та призначено її розгляд на 08 червня 2022 року в режимі відеоконференції.
Згідно п.5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12 вересня 2014 року №01-06/1290/14 Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції", у разі подання заяви (в т.ч. позовної) або скарги, стосовно якої ГПК передбачено обов`язкове надсилання її копії і копій доданих до неї документів іншим учасникам судового процесу, що знаходяться на території проведення АТО і на адресу яких у зв`язку з цим неможливо надіслати відповідні копії, господарський суд: - приймає заяву (скаргу), про що виносить ухвалу; - перевіряє неможливість надсилання копії заяви і доданих до неї документів іншому учасникові судового процесу, що знаходиться на території проведення АТО, шляхом ознайомлення з відповідними відомостями на офіційному сайті Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" в мережі Інтернет (http://www.ukrposhta.ua).
Так, останньою відомою адресою відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є місто Єнакієве Донецької області, яке знаходиться в окупованій РФ території, згідно офіційному сайті Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" в мережі Інтернет, і органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та ПАТ "Укрпошта" не здійснює на цю територію пересилання поштових відправлень.
Інші сторони повідомлені про дату і час слухання справи у відповідності до ГПК України.
08 червня 2022 року, у судовому засіданні представниця Фонду гарантування підтримала доводи і вимоги, викладені в апеляційній скарзі. Представники інших учасників справи у судове засідання не з`явились.
Частинами 11,12 ст. 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, беручи до уваги те, враховуючи вимоги ст. ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про можливість розглянути справу в даному судовому засіданні.
Представник Фонду гарантування у судовому засіданні підтримала доводи виладені в апеляційній скарзі та просить її задоволити, ухвалу скасувати і передати справу для розгляду  господарському суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила, що:
05 січня 2022 року, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до господарського суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення солідарно шкоди в розмірі 123 261 672,49 грн., з тих підстав, що  шкода виникла внаслідок здійснення відповідачами, що є пов`язаними особами банку, операцій, які прямо суперечили інтересам товариства, а саме: прийняття рішень про розірвання договорів застави товарів в обороті №№1103/14-1, 1103/14-2, 1103/14-3, 1103/14-4, 1103/14-5 від 11 березня 2014 року, які забезпечували окремі п`ять кредитних договорів №№2409/10-96, 2309/10-96 від 24 вересня 2010 року, 1912/12, 3101/13-1 від 19 грудня 2012 року, 2802/14 від 28 лютого 2014 року. (т.1 а.с.1-28)
10 січня 2022 року, ухвалою Господарського суду Волинської області позовну заяву Фонду гарантування було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального провадження. (т.3 а.с.80)
17 лютого 2022 року, ухвалою Господарського суду Волинської області позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було залишено без розгляду, оскільки позивач порушив правила об`єднання позовних вимог тому, що вимоги про стягнення шкоди у конкретно визначеному позивачем за кожним окремим кредитним договором (внаслідок втрати забезпечення за ним) є самостійними вимогами, які не пов`язані ні підставами виникнення, ні поданими доказами та не є основними і похідними одна від одної, оскільки від задоволення одних вимог не залежить задоволення інших. (т.4 а.с.7-9)

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.
Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.
Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа     вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.
Частиною 1 ст. 173 ГПК України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Вказаною нормою встановлені правила об`єднання, зокрема, кількох позовних вимог в одній позовній заяві.
Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. Отже, позивач наділений правом об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, тобто кілька способів захисту порушеного права.
Дозволяється об`єднувати вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.
Підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких ґрунтуються ці вимоги.
Доказами в господарському судочинстві є будь-які відомості, отримані у визначеному законом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких обґрунтовуються вимоги і заперечення для правильного розгляду справи.
Таким чином, чинним законодавством передбачено можливість об`єднання позовних вимог, якщо обставини, на яких вони ґрунтуються, підтверджуються тими самими доказами.
Як встановлено з матеріалів справи, 05 січня 2022 року, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення солідарно шкоди в розмірі 123 261 672,49 грн. за п`ятьма окремими, самостійними, не пов`язаними між собою, актами посадових осіб, членів кредитного комітету ПАТ "Західінкомбанк", якими було прийнято рішення про розірвання договорів застави товарів в обороті №№1103/14-1, 1103/14-2, 1103/14-3, 1103/14-4, 1103/14-5 від 11 березня 2014 року, які забезпечували окремі 5 кредитних договорів №№2409/10-96, 2309/10-96 від 24 вересня 2010 року, 1912/12, 3101/13-1 від 19 грудня 2012 року і 2802/14 від 28 лютого 2014 року, що призвело до незабезпеченості вказаних кредитних договорів, укладених на користь пов`язаних із банком осіб.
Предмет спору - стягнення шкоди, розмір якої визначено, як сума шкоди, завданої, посадовими особами банку, за кожним кредитним договором окремо.
Відповідно до ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд вправі звертатися до суду з позовними вимогами до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредитором та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банком. 
Розмір шкоди розраховано позивачем як заборгованість за 5-ма договорами кредитної лінії, укладеними між банком та позичальниками, за якими виникла прострочена заборгованість, а також договорами застави.
З огляду на необхідність встановлення розміру таких збитків для вирішення справи по суті щодо оцінки неправомірності (за твердженням позивача) дій відповідачів (неправомірності п`яти прийнятих рішень), так і наявності збитків банку та їх розміру необхідно буде досліджувати різні докази, зокрема п`ять різних кредитних договорів, а також правомірність розірвання забезпечувальних договорів по кожному кредитному договору (зокрема, встановити чи дійсно при прийнятті неправомірного (за твердженням позивача) рішення не було проведено повного або часткового погашення кредитної заборгованості, отримання будь-якого іншого забезпечення кредитних зобов`язань, тощо), потребує окремого дослідження як зміст кредитного договору, договору забезпечення, так розмір завданих цими діями, по кожному договору, шкоди. 
Крім того, Верховним Судом в ухвалі від 04 березня 2021 року, у справі 903/515/20 , за позовом фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення солідарно шкоди в розмірі 123 261 672,49 грн. при розгляді касаційної скарги Фонду на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14 серпня 2020 року залишену без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11 січня 2021 року, зазначено, що, кожна кредитна операція є самостійним правовідношення, що є підставою для виникнення у сторін цього правовідношення цивільних прав і обов`язків. У випадку наявності порушень, які були допущені як під час укладення відповідного кредитного договору, так і при його виконанні, утворюють окремий склад цивільно-правового прововідношення, що характеризуються самостійними цивільно-правовими наслідками. Встановлення обставин вчинення кожної з цих операцій засвідчується доказами, які не є пов`язаними між собою (різні кредитні договори, договори забезпечення тощо).
Отже, вимоги про стягнення шкоди у конкретно визначеному позивачем за кожним окремим Кредитним договором (внаслідок втрати забезпечення за ним) є самостійними вимогами, які не пов`язані ні підставами виникнення, ні поданими доказами та не є основними і похідними одна від одної, оскільки від задоволення одних не залежить задоволення інших.
Критерії пов`язаності між собою дій посадових осіб пов`язаних з органами управління банку та схожості переважної більшості забезпечень цих укладених банком кредитів, які наводить позивач в обґрунтування об`єднання вимог в одному позові, не є достатніми для застосування правил об`єднання позовів, відповідно до ст. 173 ГПК України.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 15 лютого 2019 року у справі №910/11811/18.
В той же час, сумісний розгляд декількох, навіть тісно пов`язаних і однорідних, вимог розширює предмет доказування у справі, збільшує коло учасників процесу, ускладнює розгляд та вирішення справи. 
Об`єднання позовів є правом, а не обов`язком суду. Навіть у випадку, коли позивач правомірно об`єднав вимоги, пов`язані між собою, господарський суд вправі повернути позовну заяву, якщо вважатиме, що сумісний розгляд об`єднаних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору.
Зазначене вказує на те, що по кожному з договорів та по кожному окремому епізоду, щодо яких, як зазначає позивач, конкретним колом відповідачів було нанесено шкоду банку в різних розмірах, суду необхідно проводити окрему процесуальну процедуру з визначенням та дослідженням різного кола доказів, пов`язаних зі встановленням обставин, на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, що також суттєво утруднить вирішення спору в межах однієї справи.  
(Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 року у справі №916/2733/18).
Таким чином, спростовуються доводи скаржника про те, що обставини, викладені в позовній заяві, об`єднані взаємопов`язаними сукупними (спільними) діями усіх відповідачів, а також доводи про те, що позовні вимоги пов`язані підставою виникнення та поданими доказами.
За таких обставин, позивач при поданні позову порушив правила щодо об`єднання позовних вимог, оскільки у даному випадку позовні вимоги ґрунтуються на підставі різних кредитних договорів з окремими до них договорами забезпечення виконання зобов`язання, які є різними за предметом, обсягом зобов`язань та строками виконання, а також на різних рішеннях, які приймались фізичними особами відповідачами окремо по кожному із п`яти договорів застави товарів в обороті, що має наслідком дослідження окремо кожного рішення, кредитних договорів, договорів застави та окремо розмірів збитків, які виникли з різних підстав, що повинно підтверджуватися окремими, не пов`язаними між собою доказами.
При цьому, поєднання всієї суми збитків, які виникли з різних підстав, в одну вимогу, не свідчить про те, що позивачем заявлено єдину позовну вимогу, як зазначено ним в апеляційній скарзі.
За приписами п.8 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою поданою без додержання вимог викладених у ст. 173 цього кодексу.
Оскільки позивач порушив правила об`єднання позовних вимог, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовну заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб слід залишити без розгляду. 
Європейський суд з прав людини у справах "Серявін та інші проти України" і "Трофимчук проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (довід). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Тому, інші заперечення, викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а тому відхиляються як необґрунтовані.
Згідно ст.ст. 74, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що ухвалу господарського суду першої інстанції прийняте у відповідності до норм ст. 234 ГПК України із всебічним, повним та об`єктивним дослідженням матеріалів справи в їх сукупності та вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування та задоволення вимог апеляційної скарги.
Судові витрати за подачу апеляційної скарги, на підставі ст.ст. 129, 282 ГПК України, у зв`язку з відмовою в їх задоволенні, покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269-276, 281-284 ГПК України, суд,-
                                   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Волинської області від 17 лютого 2022 року у справі №903/43/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Матеріали справи №903/43/22 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "13" червня 2022 р.

Головуючий  суддя                                                                      Дужич С.П. 

Суддя                                                                                              Демидюк О.О.  

Суддя                                                                                              Саврій В.А.