ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4030/22 Справа № 205/8244/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2022 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Новокодацького районного відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новокодацького районного відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , народився у місті Дніпропетровську ІНФОРМАЦІЯ_1 . З самого народження проживав на території УРСР і сучасної України. Був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Через те, що він втратив паспорт громадянина України і іншого не отримував, був засуджений та відбував покарання, в нього виникло багато проблем з документами. Встановлення юридичного факту йому потрібно для отримання паспорту громадянина України, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду та просити суд встановити факт постійного проживання на території України, Дніпропетровської області, м. Дніпро, станом на 24 серпня 1991 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2022 року позов задоволено та ухвалено встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України, Дніпропетровської області, м. Дніпро, станом на 24 серпня 1991 року; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважав, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню у її повному обсязі. 
В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України.
Відповідно до вироку Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2006 року, який набрав законної сили 13 листопада 2006 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним та призначено покарання строком на 1 рік 6 місяців позбавлення волі.
Відповідно до постанови Перевальського районного суду Луганської області від 27 січня 2009 року, яка набрала законної сили 27 січня 2009 року над ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлений адміністративний нагляд строком на 1 рік.
Як вбачається зі змісту позовної заяви позивачем перед судом порушується питання встановлення факту постійного проживання на території України, яке прямо впливає на набуття громадянства України за територіальним походженням особи.
Задовольняючи заяву, районний суд виходив з того, що оцінивши зібрані у справі докази у їх взаємозв`язку, зокрема показання допитаних під час розгляду даної справи свідків ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , які надали суду аналогічні за своїм змістом покази щодо того, що позивач, як станом на 24 серпня 1991 року, так і після цієї дати фактично мешкав на території України, однак внаслідок протиправних дій третіх осіб втратив свій паспорт громадянина Української СРСР та не зміг його відновити, зміст вироку Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2006 року та постанови Перевальського районного суду Луганської області від 27 січня 2009 року, яка набрала законної сили 27 січня 2009 року, які прямо підтверджують перебування позивача на території України за відповідний проміжок часу час, вважає доведеним факт постійного проживання ОСОБА_1  на території України як на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) так і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Оскільки позивач у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважав, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню у її повному обсязі. 
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.
Згідно п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 або 13 листопада 1991 року.
У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Статтею 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України, проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.
Згідно ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи зазначені норми закону та надані заявником документи, - колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, так як заявником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України з 1991року.
Крім того, як вбачається з пояснень заявника він втратив свій паспорт громадянина України, проте заявник не скористався своїм правом на відновлення втраченого документу, а тому позов є необгрунтованим. 
Таким чином оскаржуване рішення як таке, що ухвалене у порушення вимог процесуального закону підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 через її недоведеність.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Головного управління Дер жавної міграційної служби України в Дніпропетровській області підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1261,20 грн..
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2022 року — скасувати. 
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Новокодацького районного відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області судовий збір в розмірі 1261,20 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко