УХВАЛА

22 липня 2022 року 
м. Київ 
справа № 260/1084/19
адміністративне провадження № К/990/17052/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Білак М.В., перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Войніканіса-Мирського Яна Сергійовича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року в справі №260/1084/19 за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на займаній посаді,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду державного майна України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.      
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, представник ОСОБА_1 - адвокат Войніканіс-Мирський Ян Сергійович  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року в справі №260/1084/19 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю.
Дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зазначає таке.
08 лютого 2020 набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, що передбачають нові підстави для касаційного оскарження.
За правилами частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Враховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої      статті 328 КАС України та вказує, що суди при дослідженні обставин справи не врахували постанови Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20, від 10 серпня 2021 року у справі № 940/1241/18, від 27 серпня 2021 року у справі № 452/2056/18, від 05 серпня 2021 року у справі № 607/10167/19 та не встановили, що відповідачем порушено вимоги статті 42 КЗпП України. Також представник позивача зазначає, що судами не враховано висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 13 жовтня  2021 року у справі № 240/10996/20, від 11 червня 2020 року у справі № 826/19181/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі   № 821/595/16, у зв`язку з чим не встановлено порушень відповідачем статті 49-2 КЗпП України   та   статті 87 Закону України "Про державну службу".      
Як убачається з наведених постанов, предмет судових спорів стосується поновлення особи на посаді публічної служби, а також поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак суб`єктний склад, характер правовідносин з урахуванням обставин у кожній конкретній справі та відповідно їх правове регулювання, різні. 
До того ж у справі № 826/19181/16 відсутня постанова Верховного Суду від 11 червня 2020 року, на яку вказує скаржник. 
Суд звертає увагу на те, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. 
Дослідивши вказані вище постанови Верховного Суду, на які посилається представник позивача, та матеріали касаційної скарги, суд прийшов до висновку про відсутність підстав вважати такі правовідносини подібними. 
Суд зазначає, що в касаційній скарзі відсутнє належне мотивування подібності правовідносин у цій справі та у перелічених скаржником справах. Обґрунтування касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, вказівки на відсутність повного дослідження доказів судами попередніх інстанцій, цитування нормативних актів, зазначення, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм права, що в свою чергу не є належним обґрунтуванням підстав звернення до суду касаційної інстанції, у розумінні пункту 1 частини четвертої   статті 328 КАС України.   
Скаржник, зокрема з посиланням на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що суди попередніх інстанцій не оцінювали та не досліджували зміст Протоколу засідання комісії для підготовки та здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією регіональних відділень Фонду державного майна України від 18.04.2019 № 7. 
Щодо таких посилань представника позивача, суд вказує таке.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої   статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою   статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини другої   статті 353 КАС підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої   статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Тобто, вказане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.    
Таким чином, враховуючи приписи пункту 1 частини другої  статті 353 КАС України, Суд вважає такі обґрунтування недостатніми для відкриття касаційного провадження в цій справі.
Мотиви та аргументи, наведені заявником у скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів у цій справі та незгоди позивача з висновками судів попередніх інстанцій, здійсненими у цій справі.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин, касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Войніканіса-Мирського Яна Сергійовича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року в справі №260/1084/19 підлягає поверненню як така, що не містить підстави касаційного оскарження.
Керуючись ст. ст. 169, 328,330,332 КАС України,
у х в а л и в :
Касаційну скаргу скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Войніканіса-Мирського Яна Сергійовича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року в справі №260/1084/19 за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на займаній посаді повернути скаржнику.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

М.В. Білак,
Суддя Верховного Суду