ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 травня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/986/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                       Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     
  
за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року (суддя Турлакова Н.В., м. Дніпро) у справі № 160/986/21
за позовом ОСОБА_1 
до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі 
третя особа, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державне бюро розслідувань
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
встановив:
У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (далі відповідач), у якому просив:
-  скасувати наказ N 164 о/с від 21.12.2020, виданий Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Мелітополі, про припинення державної служби та звільнення з посади позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87, Закону України "Про державну службу";
-  поновити позивача в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі, на посаді, що є рівнозначною посаді головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 23.12.2020;
-  стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 грудня 2020 року до дня ухвалення рішення суду про поновлення на посаді, без урахування обов`язкових відрахувань;
-  допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі, на посаді, що є рівнозначною посаді головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, та стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року залучено до участі у справі третю особу, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне бюро розслідувань (далі третя особа).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у задоволені позовної заяви відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що приймаючи оскаржений наказ про звільнення позивача на підставі п. 1. ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", відповідач порушень вимог законодавства України не допустив, у зв`язку з чим, відсутні підстави для його скасування. В свою чергу, відсутні підстави і для задоволення інших позовних вимог в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці позовні вимоги є похідними від вимоги щодо скасування наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі N 164 о/с від 21.12.2020 р.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Вимоги апеляційної скарги позивача мотивовано, зокрема тим, що директор відповідача не був керівником державної служби у розумінні Закону «Про державну службу», а отже й не мав правових підстав для видання спірного наказу про звільнення позивача. Позивач зазначає, що реального скорочення посади позивача не відбулося, а зміни організаційно-штатної структури Державного бюро розслідувань не можуть стати перешкодою для реалізації позивачем права на працю. Також, на думку позивача, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Закону України «Про державну службу», які були чинні на день звільнення позивача, як спеціальні. Крім того, позивач зазначає, що він був позбавлений можливості ознайомитись із доказами, які є обґрунтуванням заперечень відповідача.
З огляду на це, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема в повному обсязі з`ясовані всі обставини справи, що мають значення для вирішення спору. Крім того, відповідач зазначає, що спірний наказ N 164 о/с від 21.12.2020 виданий керівником відповідача у межа повноважень, відповідач правомірно застосував до спірних правовідносин приписи Закону України «Про державну службу», які були чинними на день звільнення позивача, а доводи, що реального скорочення посади позивача не відбулося, спростовуються матеріалами справи.
З цих підстав, відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Третя особа надіслала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, який містить доводи та вимоги, аналогічні викладеним у відзиві відповідача. 
В судовому засіданні позивач вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.
В судове засідання представник відповідача  не з`явився з причин, визнаних судом неповажними.
Представник третьої особи проти вимог апеляційної скарги заперечив, підтримавши висновки суду першої інстанції. 
Колегією суддів розглянуто справу у відсутності представника відповідача у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що відповідно до протоколу засідання Внутрішньої конкурсної комісії з проведення відкритого конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань від 29 липня 2019 року N 15 позивач визначений переможцем конкурсу та таким, що відповідає кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності на займану посаду згідно з рекомендаціями Внутрішньої конкурсної комісії на посаду головного спеціаліста Сектору організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення ТУ ДБР у м. Мелітополі.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі N 77 о/с від 04.11.2019 року позивача призначено на посаду головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 05 листопада 2019 року, як визначеного переможцем конкурсу, з випробувальним строком 6 місяців. Вказаним наказом позивачу присвоєно 9 (дев`ятий) ранг державного службовця.
Наказом Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 N 581 "Про затвердження структури територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі" скорочено посади державної служби.
Наказом ДБР від 20 жовтня 2020 N 202 дск "Про затвердження змін штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі" введено зміни до штатного розпису ТУ ДБР у місті Мелітополь.
Під час розгляду справи судом першої інстанції були досліджені витребувані від відповідача та третьої особи письмові докази (ДСК), а саме: штатні розписи Територіального управління розташоване у місті Мелітополі на 2020 рік та на 2021 рік, зміни до штатного розпису на 2020 рік N 3 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, які введені в дію з 01 грудня 2020 року; зміни до штатного розпису на 2020 рік N 4 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, які введені в дію з 23 грудня 2020 року; зміни до штатного розпису на 2020 рік N 5 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, які введені в дію з 04 січня 2021 року; зміни до штатного розпису на 2020 рік N 6 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, які введені в дію з 01 лютого 2021 року. Вказані зміни затверджені вказаним вище наказом в.о. Директора Державного бюро розслідувань N 202 ДСК від 20.10.2020 р.
Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 року N 135-ос "Про попередження працівників" наказано Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі, посади яких скорочуються з 23.12.2020 року, про наступне вивільнення.
30.10.2020 р. позивач під підпис був ознайомлений із попередженням N 17-09/12153/9-22/20 від 22.10.2020 р. про наступне вивільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги. Вказаним попередженням позивач повідомлений  про скорочення посади головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 23 грудня 2020 року.
Наказом Директора Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі Ігоря Гаврилюка "Про звільнення ОСОБА_1 " N 164о/с від 21.12.2020 р. відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 87, ст. 89 Закону України "Про державну службу", керуючись п. 5 ч. 3 ст. 13 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" припинено державну службу та звільнено позивача з посади головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 22 грудня 2020 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису.
Підстава: наказ Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 р. N 202дск "Про затвердження змін штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі", наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 22 жовтня 2020 року N 135 о/с "Про попередження працівників"; персональне попередження про наступне вивільнення від 22.10.2020 р. N 17-09/12153/9-22/20.
21.12.2020 р. позивачем було направлено поштовим зв`язком Укрпошти (трек номер 7231500758896) до ТУ ДБР у м. Мелітополі заяву про переведення на іншу рівнозначну посаду чи нижчу посаду у ТУ ДБР у м. Мелітополі, або в системі органів ДБР та просив запропонувати йому зайняти таку посаду у порядку переведення.
Листом Директора ТУ ДБР у м. Мелітополі від 06.01.2021 N 17-10/48/9-23/2021 на заяву позивача від 21.12.2020 р. про переведення на іншу рівнозначну посаду чи нижчу посаду відмовлено, з посиланням на те, що чинним законодавством України передбачено право, а не обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати державному службовцю вакантну посаду.
Позивач, не погодившись з прийнятим наказом про звільнення його з посади державної служби, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, а суд дійшов висновку про правомірність зазначення підстави звільнення позивача п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону N 889-VIII з огляду на фактичне проведення реорганізації Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, шляхом зміни структури та штатного розпису. Також, суд врахував, що на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення редакція статті 87  Закону N 889-VIII встановлювала, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі. Крім того, суд встановив, що оскаржений наказ підписано директором територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, Ігорем Гаврилюком, який діяв відповідно, на підставі та у спосіб передбачений  Законом України "Про Державне бюро розслідувань".
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон № 794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до якого Державне бюро розслідувань (далі ДБР) визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції (ст.1 Закону 
№ 794-VIII).
Незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема визначеними цим та іншими законами: 1) спеціальним статусом ДБР, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності; 2) особливим порядком добору, призначення та звільнення ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень; 3) порядком здійснення повноважень ДБР та його працівниками; 4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом ДБР; 5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР; 6) належною оплатою праці працівників ДБР і соціальними гарантіями; 7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників ДБР, їхніх близьких родичів (стаття 4 Закону № 794-VIII).
Отже, нормами Закону № 794-VIII (у вказаній вище редакції) ДБР визначався як орган із спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.
На виконання пункту 1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 794-VIII Кабінет Міністрів України 29 лютого 2016 року прийняв постанову № 127 "Про утворення Державного бюро розслідувань".
03 грудня 2019 року Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон № 305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.
Статтею 1 Закону № 794-VIII (тут і надалі - у редакції Закону № 305-IX) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Отже з 27 грудня 2019 року ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Згідно з частинами 1-3 статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
За приписами частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України", яким, зокрема, змінено порядок скорочення посад державної служби.
Зокрема, статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою, яка визначає, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 422, статті 74, частини третьої статті 121 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус (отже для державних службовців Законом України "Про державну службу").
Також, статтю 49-2 КЗпП України доповнено частиною 6, відповідно до якої вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу (звільнення, в тому числі, внаслідок скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та положення частини другої цієї статті (частина 2 статті 49-2 КЗпП України - при вивільнені працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишенні на роботі) не застосовуються;
- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
13 лютого 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 року №440-ІХ, яким внесені зміни до Закону №889-VIII.
Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII (в редакції Закону №440-IX від 14.01.2020 року, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Тобто, враховуючи зазначення у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слова "може" вбачається, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Відтак, вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Таким чином, після внесення Законом №440-IX змін до Закону №889-VIII положення статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.
З огляду на це, колегія суддів зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Приписами частини 3 статті 5 Закону №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.
Отже, колегія суддів вважає, що оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII, на час існування спірних правовідносин було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в цьому випадку саме приписи спеціального законодавства підлягають застосуванню. 
Щодо доводів апеляційної скарги, згідно яких реального скорочення посади позивача не відбулося, а зміни організаційно-штатної структури Державного бюро розслідувань не можуть стати перешкодою для реалізації позивачем права на працю.
Так, відповідно до абзацу другого частини 1 статті 9 Закону № 794-VIII (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 305-ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.
На виконання зазначених положень Закону Указом Президента України від 05.02.2020 року №41/2020  затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.
Наказом Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 року № 42 затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань та визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 року №1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань».
Наказом Державного бюро розслідувань від 08.07.2020 № 323 відповідно до п.5, 8 ч.1 ст.12, ст.14-2 Закону Україні «Про Державне бюро розслідувань» з метою упорядкування посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань затверджений Перелік посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.
Наказом Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» було затверджено структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, штатною чисельністю 75 штатних одиниць.
Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 583 внесені зміни до наказу ДБР від 08.07.2020 № 323 та доповнено перелік посад у територіальних управліннях, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу.
Наказом Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 202ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі», яким відповідно до пунктів 4, 8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої Закону України «Про державну службу», та Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08 липня 2020 року № 323 (із змінами), затверджено зміни до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на 2020 рік №3 (вводиться в дію з 01 грудня 2020 року), №4 (вводяться в дію з 23 грудня 2020 року), №5 (вводяться в дію з 04 січня 2021 року), №6 (вводяться в дію з 01 лютого 2021 року). 
Згідно із додатками до наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року 
№ 202ДСК, посади державної служби ТУ ДБР у місті Мелітополі, в тому числі посаду, яку обіймав позивач - головного спеціаліста Сектора організаційно-адміністративного та аналітичного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, виведено із штатного розпису.
Натомість до штатного розпису ТУ ДБР у місті Мелітополі введено нові посади (іншої категорії) - рядового та начальницького складу у новостворених відділах згідно з новою структурою територіального управління.
Отже, внаслідок реалізації вищевказаних наказів Державного бюро розслідувань, посади державної служби ТУ ДБР у місті Мелітополі, були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління, в тому числі і посада, яку займав позивач, що підтверджується матеріалами справи.
Водночас введено посаду старшого оперуповноваженого середнього начальницького складу Відділу аналітичного забезпечення та оперативного чергування в межах ТУ ДБР у місті Мелітополі (спеціальне звання майор ДБР).
За цих обставин, у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.
Колегія суддів враховує, що наказ Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 202ДСК є чинним, а отже підстави для його не врахування у спірних правовідносинах відсутні.
З матеріалів справи вбачається, що 02.11.2020 позивач ознайомлений під розпис з письмовим попередженням про наступне вивільнення від 22.10.2020 № 17-09/12155/9-22/20 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581, затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 202ДСК.
  За змістом частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Таким чином, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовці.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі  №640/11024/20, від 29.12.2021 у справі № 420/3825/20.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, згідно яких реального скорочення посади позивача не відбулося, а зміни організаційно-штатної структури Державного бюро розслідувань не можуть стати перешкодою для реалізації позивачем права на працю.
Відносно доводів апеляційної скарги, що у директора відповідача були відсутні повноваження щодо звільнення позивача, колегія звертає увагу на наступне.
Пунктом  7 частини 1 статті 2  Закону  України «Про державну службу» визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
Згідно положень спеціального законодавства, а саме п.9 ч.1 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», директор Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів  територіальних управлінь Державного бюро розслідувань
В свою чергу, до повноважень Директора ТУ Державного бюро розслідувань належить, зокрема призначення на посади та звільнення з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до  статті 12  цього Закону (пункт  2 частини  3  статті 13  Закону  України «Про Державне бюро розслідувань»).
З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний наказ видано і підписано директором територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, який в розумінні вищезазначених норм права, має право на вчинення цих дій. Відтак, директор відповідача діяв відповідно, на підставі та у спосіб передбачений Законом України «Про Державне бюро розслідувань». Таким чином, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що директор відповідача не мав правових підстав для видання наказу про звільнення позивача.
Підсумовуючи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що приймаючи спірний наказ про звільнення позивача на підставі п.1. ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», відповідач порушень вимог законодавства України не допустив, у зв`язку з чим, відсутні підстави для його скасування. Крім того, відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці позовні вимоги є похідними від вимоги щодо скасування наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі № 164 о/с від 21.12.2020.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.
Згідно  ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями  316,  321,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у справі № 160/986/21 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко