Дата документу 12.07.2022 Справа № 331/405/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №331/405/20        Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/1401/22        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Ільїній Г.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на лікування та поховання спадкодавця, –

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідачки як спадкоємиці ОСОБА_3 , смерть якої сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошових коштів, витрачених на утримання, лікування та поховання спадкодавці. 
В позові зазначив, що є спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_3 . Іншої спадкоємицею першої черги за законом є донька померлого – відповідач по справі. Обидва спадкоємці є такими, що прийняли спадщину, оскільки у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із відповідними заявами. Позивач отримав свідоцтво про право на спадщину. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2020 року, яке набрало законної сили, за відповідачкою визнано право власності в порядку спадкування після смерті матері на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Смерть матері сторін сталася 13 вересня 2018 року від інфаркту внаслідок стенозу церебральних артерій в стаціонарі медичного закладу, куди вона була поміщена за кілька днів до смерті. 
Протягом перебування матері в лікарні позивач витратив на набуття медичних препаратів 4 174,67 грн. У зв`язку із похованням спадкодавці позивач поніс витрати у сумі 9 057,67 грн. У видатках, зумовлених лікуванням та похованням спадкодавці відповідач жодної участі не брала. Повернути позивачу Ѕ частину цих витрат вона в позасудовому порядку відмовляється, що і зумовило подання ним цього позову. Окрім наведених витрат, позивач оплатив 14 363 грн. у погашення заборгованості матері з житлово-комунальних послуг, що утворилася станом на день її смерті та відноситься до витрат на утримання спадкодавця. Загальний розмір витрат на лікування, утримання та поховання матері обчислюється сумою в 27 595,34 грн, 13 797,67 грн з яких, що становлять половину цих видатків, належить до сплати відповідачкою як спадкоємцем матері сторін. У зв`язку з викладеним просить про стягнення означеної суми з відповідачки на його користь у відшкодування витрат на лікування, утримання та поховання спадкодавця.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 614,67 грн витрат на лікування та поховання спадкодавця ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 768,40 грн.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 за відсутності доказів, зокрема, лікарського призначення на купівлю медичних препаратів, копії чеків на придбання яких надав позивач. Зазначені чеки не містять інформації ким були придбані медичні препарати, для кого і на підставі яких рекомендацій, а тому не можуть бути належними, допустимими і достовірними доказами.
Апелянт стверджує, що суд не звернув уваги на те, що матір сторін була інвалідом першої групи та мала статус «дитини війни» та, відповідно, мала право на безкоштовне придбання лікарських засобів.
Вважаючи надані позивачем квитанції такими, що не підтверджують понесення витрат на поховання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зазначає, що суд безпідставно відхилив відповідні аргументи відповідача щодо їх неналежності та недостовірності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечив проти доводів апелянта, посилаючись на доведеність належними доказами своїх позовних вимог та безпідставність тверджень, викладених у апеляційній скарзі.
У судовому засіданні апелянт та її представник – адвокат Васильєва О.В. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити з підстав, наведених у апеляційній скарзі.
ОСОБА_2 заперечив проти апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що сторони є дітьми та спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_3 , смерть якої сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9). 
Відповідно до ст. 1269 ЦК України, вони вважаються такими, що здійснили право на спадкування, оскільки після смерті матері звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Кожен з них 2 липня 2019 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 (а.с.95).
5 вересня 2018 року ОСОБА_3 перенесла інфаркт мозку внаслідок стенозу церебральних артерій, у зв`язку з чим була поміщена в стаціонар комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 6» (а.с.10).
З протоколу дослідження головного мозку від 06.09.2018 року слідує, що внаслідок томографічного дослідження головного мозку ОСОБА_3 їй поставлений діагноз: ішемічний інсульт мосту мозку, внутрішньої симетричної неоклюзіонної гідроцефалії; полі фокальна ішемічна лейкоенцефалопатія, атрофічний процес великого мозку та мозжечка (а.с.25).
В період з 05 по 13 вересня 2018 року позивач витратив на набуття медичних препаратів 4 174,67 грн, що підтверджується наданими ним копіями фіскальних чеків, отриманих у вказаний період в одній тій самій аптеці, а саме: аптеці № 16 приватного підприємства «Експресс-Аптека», за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 32 (а.с.22–24).
На підтвердження зазначених витрат позивачем надано суду надано дві квитанції: № 355095 від 13.09.2018 року на суму 5 915 грн від суб`єкта господарювання «Соціальна ритуальна допомога» за отримання ритуальних послуг та № 5962 від 17.09.2018 року на суму 3142,67 грн від спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» (а.с.16, 17).
У ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 пояснила апеляційному суду, що була присутня при похованні ОСОБА_3 та зазначила, що фінансові витрати були понесені позивачем.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, застосувавши знаряддя захисту свого права, що передбачене статтею 1232 ЦК України, довів обґрунтованість своїх вимог, зміст яких відповідає обраному ним способу захисту, оскільки обов`язок спадкоємця відшкодувати витрати на лікування та поховання спадкодавця прямо встановлений вказаною нормою цивільного законодавства за умови, що такі витрати є розумними. Міркування з приводу розумності та виваженості вказаних витрат наведені судом, виключення з правила про обов`язок відшкодувати ці витрати законом не передбачені; підстави для звільнення від їх несення через тяжкий майновий стан або з будь-яких інших причин також не встановлені законом.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.
Положеннями ч. 1 ст. 1232 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.
Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на утримання, догляд, лікування спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого – комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.
Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.
Необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення та єдину методику визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства (ст. ст. 8, 12 Закону).
У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди» роз`яснено, що витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги та обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати.
Частиною 3 ст. 12, ст. ст. 76–81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Твердження апелянта про неналежність наданих позивачем фіскальних чеків як доказів на підтвердження витрат на лікування спадкодавця є безпідставними. Колегія суддів відхиляє зазначені доводи, оскільки ОСОБА_1 не надала доказів, які б спростовували факт того, що витрати на лікування та поховання поніс саме позивач по справі.
Разом з тим, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що купівля ліків в одному й тому самому місці, максимально наближеному до закладу охорони здоров`я, де перебувала ОСОБА_3 (аптека розташована в будинку АДРЕСА_2 ), не залишає сумнівів в тому, що придбані у вказаний період ліки були призначені для лікування матері сторін.
У свою чергу, доказами отримання призначень у вказаній формі є копії записів про необхідні для пацієнта ОСОБА_3 медичні препарати та предмети побуту (а.с.21), що спростовує доводи ОСОБА_1 щодо відсутності лікарського призначення на купівлю медичних препаратів, копії чеків на придбання яких надав позивач.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ЦПК України.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», п. 45). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
Пунктами 5, 6 ч.2 ст.356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі має бути зазначено в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Однак, всупереч положенням п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, доводи апеляційної скарги щодо отримання позивачем допомоги на поховання відповідно до вимог ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та щодо пільги у померлої ОСОБА_3 на отримання безкоштовних ліків по суті дублює зміст відзиву на позовну заяву, доводам якого суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи апелянта, при цьому апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про доведеність позивачем заявлених вимог належними та допустимими доказами.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Таким чином, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено наявні у справі докази, дано їм належну оцінку, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване судове рішення.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,–

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 14 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: