Єдиний унікальний номер справи 757/10403/20-ц
Провадження №22-ц/824/617/2022

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 лютого  2022 року                                                                                                            місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перцова Марина Геннадіївна про визнання договору іпотеки недійсним,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним. 
В обґрунтування позову зазначив, що 05.09.2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником щодо всіх прав та обов`язків якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «МЕДИЧНО ЛІКУВАЛЬНИЙ ЦЕНТР ХЕЛСІ» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №24-12/202. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з ОСОБА_3 було укладено договір поруки. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір №02-10/2982, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належала Іпотекодавцю на праві приватної власності.
 В подальшому до іпотечного договору вносились зміни та доповнення. В період з 11.09.2014 року по 24.12.2014 року, тобто між винесенням рішення судом апеляційної інстанції на користь ОСОБА_4 та розглядом справи у касаційній інстанції, відбулася зміна цільового призначення іпотечного майна та його відчуження імовірно близьким родичам. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, колишня квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована як об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 521855980000 - а саме, нежилі приміщення з №1 по №9, 30% балкону (групи приміщень №146) (колишня квартира АДРЕСА_1 , новим власником даного майна вказано ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.12.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №8378. 
Згідно Висновку експерта № 02/06-19 від 06.06.2019 року, нежитлове приміщення з №1 по №9, 30% балкону (групи приміщень №146) розташовані за адресою АДРЕСА_1 є одним і тим самим приміщенням з квартирою АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору №02-10/2982  від 05.09.2007 року, укладеного між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 . 
Оскільки Позивач, як іпотекодержатель, не давав жодної згоди на передачу предмету іпотеки третім особам, відповідно договір іпотеки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18.07.2019 року та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Перцовою М.Г. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1060 укладений в порушення вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку» є недійсним. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
01.12.2021 року відповідачі направили відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджуючись із доводами викладеними у апеляційній скарзі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
09.02.2022 року до Київського апеляційного суду від відповідачів надійшло клопотання про доручення доказів до матеріалів справи.
10.02.2022 року до Київського апеляційного суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перцової М.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджуючись із доводами викладеними у апеляційній скарзі, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення. 
Під час розгляду справи судом встановлено, що 05.09.2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником щодо всіх прав та обов`язків якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «МЕДИЧНО ЛІКУВАЛЬНИЙ ЦЕНТР ХЕЛСІ» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №24-12/202 . З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з ОСОБА_3 було укладено договір поруки.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з ОСОБА_4 було укладено Іпотечний договір №02-10/2982, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В.за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належала іпотекодавцю на праві приватної власності. В подальшому до іпотечного договору вносились зміни та доповнення.
В 2013 року ОСОБА_4 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до банку про розірвання іпотечного договору.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2014р. в задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2014 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та постановлено нове, яким позовну заяву ОСОБА_4 задоволено, іпотечний договір №02-10/2982 від 05.09.2007 року розірвано, припинено обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» було задоволено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2014 року скасовано, залишено в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2014року.
В період з 11.09.202014 року по 24.12.2014 року, тобто між винесенням рішення судом апеляційної інстанції на користь ОСОБА_4 та розглядом справи у касаційній інстанції, відбулася зміна цільового призначення іпотечного майна та його відчуження імовірно близьким родичам.
Відповідно до договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 01.12.2015 року вбачається, що нежилі приміщення з №1 по №9, 30% балкону (групи приміщень №146] (колишня квартира АДРЕСА_1 , належали продавцям, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі Договору дарування, посвідченому приватним нотаріусом Бовбалан Н.Р. 12.12.2014року
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, колишня квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована як об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 521855980000 - а саме, нежилі приміщення з №1 по №9, 30% балкону (групи приміщень №146 (колишня квартира АДРЕСА_1 , новим власником даного майна вказано ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі- лродажу, посвідченого 01.12.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №8378.
З витягу, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.02.2020р. вбачається, що Оспорюваний договір укладений в забезпечення виконання договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18.07.2019р. Сума договору позики зазначена 200 000,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду справи знайшли свої підтвердження посилання позивача на те, що предметом іпотеки за іпотечним договором між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 №02-10/2989 та предметом іпотеки за договором (спірним) фактично збігаються, є одним і тим самим об`єктом нерухомості, з приводу чого до суду були представлені належні докази, зокрема і висновок експерта №02/06-19 від 06 червня 2019 року.  Також за результатом розгляду справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц скасований судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.
За таких умов, суд першої інстанції констатував нікчемність договору іпотеки, який є предметом розгляду даної справи. Відповідачі апеляційній скарги на вказане рішення суду не подавали. Рішення суду першої інстанції було оскаржено позивачем, який зазначав, що в певних випадках недійсність правочину встановлена законом не може бути перешкодою для подачі відповідного позову про визнання недійсним такого правочину, оскільки інша сторона не визнає такої недійсності та з цього приводу існує спір.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Єдиною підставою для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив нікчемність даного правочину, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 перешкоджає в задоволенні позову про визнання такого правочину недійсним. 
В той же час, з такою позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.
Як зазначено в п. 58 та п. 59 вищевказаної постанови Великої Палати Верховного Суду, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання однією стороною такої недійсності правочину в силу закону  та за наявності відповідного спору, вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. При цьому, відповідно до п. 61 вказаної постанови, загальне правило про відсутність необхідності визнання недійсності нікчемного правочину обумовлена ефективністю способу судового захисту та реальністю відновлення порушених прав позивача.
В даній справі між сторонами існує спір щодо дійсності оскаржуваного правочину, а сторона відповідача не визнає його недійсності в силу закону, про що представник відповідача прямо зазначив як в суді першої інстанції, так і у відзиві на апеляційну скаргу, а також в засіданні з її розгляду.
При цьому, даний позов є ефективним для захисту інтересів позивача, оскільки відомості про оскаржувану іпотеку містяться у відповідному реєстрі іпотек і без відповідного судового рішення та можуть бути з нього вилучені.
За таких умов, апеляційний суд приходить до висновку, що задля ефективного захисту інтересів позивача, за наявності невизнання іншою стороною недійсності правочину в силу закону та наявності відповідного спору з цього приводу, суд може встановити недійсність такого правочину окремо без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та підтвердити недійсність оскаржуваного договору іпотеки в силу закону у зв`язку з оспоренням та невизнанням такої недійсності відповідачем по справі, що в повній мірі кореспондується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17.
За таких умов позовні вимоги підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову - скасуванню.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме по 2 627, 50 грн. з кожного відповідача.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову.
Визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна з реєстраційним номером 521855980000, а саме, нежилих приміщень з №1 по №9, 30% балкону (групи приміщень №146) (колишня квартира АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 липня 2019 року та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Перцовою М.Г. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1060.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) по 2 627 (дві тисячі шістсот двадцять сім) гривень 50 коп. судового збору на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» (03150,  м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ 23464714).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба
 
Судді                                                                                                            Т.О. Писана 
 
                                                                                                                     К.П. Приходько