Постанова                                  
іменем України                                  
 
20 травня 2022 року
м. Київ
 
справа 264/3421/16-ц
провадження № 61-14346св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи: 
заявник (боржник) -  ОСОБА_1 ,
суб`єкти оскарження: державні виконавці Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Чиркова Наталія Олександрівна та Каширіна Ірина Станіславівна ,
заінтересована особа (стягувач) - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2021 року про повернення уточненої скарги, постановлену у складі судді Мирошниченка Ю. М., на ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2021 року про відмову у задоволенні скарги, постановлену у складі судді Мирошниченка Ю. М.,  та постанову Донецького апеляційного суду від 20 липня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Баркова В. М., Лопатіної М. Ю.,          

 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державних виконавців Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Чиркової Наталії Олександрівни та Каширіної Ірини Станіславівни  (далі - державний виконавець  Чиркова Н. О., державний виконавець Каширіна І. С.), заінтересована особа - Акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»).
 
Скаргу мотивував тим, що:
- до серпня 2020 року він не отримував повідомлень, викликів та копій постанов у ВП № 57463198 та ВП № 60025139 з примусового виконання виконавчого листа № 264/3421/16-ц, виданого 19 грудня 2017 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області, за яким він є боржником, а АТ КБ «ПриватБанк» - стягувачем;
- державним виконавцям письмове доручення начальника Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі - ВДВС) про передачу виконавчого провадження не надавалось, отже, вони не є повноважними особами на вчинення будь-яких дій у виконавчих провадженнях;
- представником стягувача подано заяву не про примусове виконання судового рішення, а про відкриття виконавчого провадження, що не передбачено законом;
- копія довіреності, додана до заяви про відкриття виконавчого провадження, засвідчена неналежним чином за допомогою факсиміле, тому представник юридичної особи не підтвердив своїх повноважень 
і державний виконавець їх не перевірив;
- державні виконавці всупереч положенням Закону України «Про виконавче провадження» винесли постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням строків та не здійснили заміну стягувача з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк»;
- постанови не містять поштового індексу, невірно зазначене прізвище боржника, назва стягувача не відповідає назві, зазначеній у виконавчому документі, різняться розміри заборгованості, зазначені в оскаржуваних постановах.
 
Уточнивши скаргу, ОСОБА_1 просив суд визнати рішення, дії та бездіяльність державних виконавців з виконання виконавчого листа № 264/3421/16-ц, виданого 19 грудня 2017 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області неправомірними та скасувати:
- постанову від 18 жовтня 2018 року про відкриття ВП № 57463198;
- постанову від 29 жовтня 2018 року про арешт майна боржника у ВП № 57463198;
- постанову від 18 червня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № 57463198;
- постанову від 26 грудня 2019 року про стягнення з боржника витрат у ВП № 57463198;
- постанову від 11 вересня 2019 року про відкриття ВП № 60025139;
- постанову від 08 жовтня 2019 року про арешт майна боржника у ВП № 60025139;
- постанову від 10 січня 2020 року про передачу ВП № 60025139;
- постанову від 10 січня 2020 року про прийняття ВП № 60025139;
- постанову від 10 січня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № 60025139.
ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ВДВС за ВП № 57463198 та ВП № 60025139:
- перевірити копію довіреності на відповідність її оригіналу та посвідчити її належним чином;
- повернути виконавчий лист № 264/3421/16-ц, виданий 19 грудня 2017 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області стягувачу без прийняття до виконання.
 
23 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену скаргу на рішення, дії та бездіяльність державних виконавців Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) Волошиної Наталії Олександрівни, Чиркової Наталії Олександрівни , Каширіної Ірини Станіславівни , Юй Миколи Віталійовича , заінтересована особа - АТ КБ «ПриватБанк» у ВП № 64340556.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 23 лютого 2021 року уточнену скаргу ОСОБА_1 на дії державних виконавців Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції 
(м. Харків) Чиркової Н. О., Каширіної І. С., Юй М. В., разом із заявою про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа, подану 23 лютого 
2021 року, повернуто заявнику.
 
Повертаючи уточнену скаргу, суд першої інстанції встановив, що первісним предметом оскарження ОСОБА_1 стали дії та бездіяльність державного виконавця Волошиної Н. О. (яка змінила прізвище на Чиркова ) у виконавчому провадженні № 57463198, а також дії та бездіяльність державного виконавця Каширіної І. С. у виконавчому провадженні № 60025139. Уточнена скарга, яка подана 23 лютого 2021 року, виходить за межі первісного предмету оскарження (рішення, дії та бездіяльність конкретних виконавців у конкретних виконавчих провадженнях), а отже, має розглядатися в окремому судовому провадженні, оскільки стосується іншого державного виконавця та іншого виконавчого провадження. 
Суд першої інстанції вважав, що подання уточненої заяви 23 лютого 
2021 року, зважаючи на неодноразове відкладання розгляду скарги за клопотаннями представника заявника, на думку суду, має ознаки зловживання процесуальним правом, яке, за змістом статті 44 ЦПК України, може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.
Одночасно суд першої інстанції вказав в ухвалі, що повернення заявнику скарги, яка стосується іншого виконавчого провадження, не позбавляє можливості її подання та розгляду в окремому судовому провадженні, що не перешкоджає доступу заявника до правосуддя.
 
Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 23 лютого 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересована особа - АТ КБ «ПриватБанк», на дії державних виконавців Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Харків) 
Чиркової Н. О. та Каширіної І. С. відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) зобов`язує виконавця вчинити дії щодо направлення процесуального рішення у порядку, визначеному статтею 26 цього Закону. Наявність доказів отримання стороною відповідних доказів Закон не вимагає. 
При цьому визначення державного виконавця у конкретному виконавчому провадженні здійснюється автоматизованою системою виконавчого провадження (далі - АСВП) та не вимагає будь-яких доручень начальника ВДВС, що не впливає на порушення прав заявника. 
Порушення порядку передачі виконавчого провадження через реорганізацію у тому ж самому ВДВС не створює для боржника жодних правових наслідків, а тому не має значення при вирішенні вказаної скарги.
Заяви представника стягувача про відкриття виконавчого провадження містять всі передбачені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 
2012 року № 512/5 (далі - Інструкція) реквізити, а твердження заявника про невідповідність назви заяви є формалізмом, оскільки її назва не має суттєвого правового значення, заява містить необхідні реквізити та переслідує мету примусового виконання виконавчого документа. Постанови державних виконавців винесені у строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження». 
Із тексту довіреності, виданої представнику ПАТ КБ «ПриватБанк» Смирновій Н. В., суд першої інстанції встановив повноваження представника стягувача, а саме: право представника підписувати, подавати, пред`являти документи, посвідчувати своїм підписом копії документів тощо. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що державні виконавці дотримали вимог Інструкції. 
Спростовуючи доводи заявника про порушення строків відкриття виконавчого провадження та нездійснення заміни стягувача з ПАТ 
КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції встановив, що перша заява про відкриття виконавчого провадження надійшла до ВДВС 18 жовтня 2018 року, того ж дня державний виконавець 
Волошина (Чиркова) Н. О. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження. Друга заява надійшла до ВДВС 03 вересня 2019 року, канцелярією в АСВП зареєстрована 10 вересня 2019 року, а 11 вересня 
2019 року державний виконавець Каширіна І. С. відкрила виконавче провадження. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виконавчі провадження відкрито у відповідності з вимогами частини п`ятої статті 26 Закону.
Крім того, пославшись на положення частини п`ятої статті 15 Закону «Про виконавче провадження», частини першої статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства», суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у виконавчому провадженні не відбулось заміни сторони виконавчого провадження (стягувача) його правонаступником, чи зміни найменування юридичної особи. Отже, необхідності винесення державним виконавцем постанови про заміну стягувача не було.
Щодо неточностей у виконавчих документах суд першої інстанції вказав,  що зазначення державним виконавцем у постанові поштового індексу сторін Інструкція не вимагає. Помилка у написанні прізвища боржника, за твердженням державного виконавця, є наслідком технічної описки канцелярії при реєстрації виконавчого провадження. На думку суду, ці неточності носять формальний характер, не спростовують існування у боржника заборгованості за виконавчим документом та не звільняють його від боргових зобов`язань, а отже, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних постанов.
Судове рішення про стягнення боргу в іноземній валюті підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених статтею 49 Закону. При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс Національного банку України, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора). Під час здійснення виконавчих дій, державним виконавцем не виявлено у відповідача ані валютних, ані гривневих рахунків, що підтверджується повідомленням державної фіскальної служби.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 20 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського районного суду 
м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2021 року про повернення уточненої скарги заявнику залишено без задоволення, ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2021 року про повернення уточненої скарги заявнику залишено без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського районного суду 
м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2021 року про відмову 
у задоволенні скарги на дії державних виконавців залишено без задоволення, ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2021 року про відмову у задоволенні скарги на дії державних виконавців залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині повернення уточненої скарги заявнику, оскільки доводи уточненої скарги хоча і стосуються дій державного виконавця з виконання одного й того ж виконавчого листа, проте оскаржувані дії вчинені у різних виконавчих провадженнях та різними державними виконавцями. Крім того, положеннями статті 450 ЦПК України передбачені скорочені терміни для розгляду скарги на дії державного виконавця.
 
Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не порушив норми процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2021 року про повернення уточненої скарги, ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 23 лютого 2021 року про відмову у задоволенні скарги та постанову Донецького апеляційного суду від 20 липня 2021 року, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
13 вересня 2021 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Іллічівського районного суду 
м. Маріуполя Донецької області. 
У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права та надали неправильну оцінку зібраним доказам, що призвело до ухвалення помилкового рішення.
 
Заявник стверджує, що його скарга, викладена 23 лютого 2021 року у новій редакції, доповнена ще одним державним виконавцем ВДВС Юй М. В. та була подана до початку судового засідання через канцелярію суду. При цьому заявник стверджує, що суд першої інстанції зробив передчасний висновок про зловживанням процесуальним правом, посилаючись на положення статті 44 ЦПК України, зазначив не конкретні факти зловживання правом, які вже відбулись, а посилався на припущення та вказав на неодноразове відкладення розгляду скарги за клопотаннями представника заявника, що є припущенням.
Заявник стверджує, що його представник дійсно заявляв клопотання про відкладення судового розгляду, але суд міг відмовити в їх задоволенні та розглянути скаргу у відсутність сторони заявника. Однак, суд першої інстанції задовольнив обґрунтовані клопотання та відклав розгляд справи. Тобто у суду першої інстанції не було підстав для висновку про зловживання зі сторони заявника.
 
Вважає, що суди попередніх інстанцій, розглядаючи скаргу по суті, неправильно застосували положення Закону, оскільки перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії, про що у своїй постанові від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г вказав Верховний Суд.
 
Крім того, заявник стверджує, що під час дослідження доказів у судовому засіданні суд першої інстанції не оголошував Звіт про автоматизований розподіл виконавчих документів та не повідомляв про його існування в матеріалах справи, що на думку заявника, є порушенням автоматизованого розділу або втручанням в автоматизовану систему виконавчого провадження невідомими особами.
 
Заявник вказує, що зміст заяви стягувача не відповідав вимогам частини третьої статті 26 Закону, тому заява повинна була бути повернута стягувачу на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону.
Крім того, заявник стверджує, що суд першої інстанції не дослідив довіреність представника на предмет її відповідності оригіналу, дійшов помилкових висновків про відповідність її копії оригіналу на припущеннях, не розглянув клопотання про призначення судово-технічної експертизи та експертизи друкарських форм документів, не витребував підтвердження знищення довіреності, не зазначив дату такого знищення.
 
Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій у частині строків відкриття виконавчих проваджень та нездійснення заміни стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 вказує, що під час дослідження доказів у судовому засіданні суд першої інстанції оголосив відзив, який не передбачений процесуальним законодавством, а також не надісланий сторонам у справі. Вважає, що відзивом суд не може обґрунтовувати ухвалу, тому ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню.
 
Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо оформлення постанови про відкриття виконавчого провадження та розбіжностей у розмірі заборгованості, заявник вказує, що суд вибірково підійшов до частини сьомої Розділу І Інструкції, не акцентуючи увагу на тому, що постанова підписується виконавцем, скріплюється печаткою та складається у необхідній кількості примірників, один з яких залишається у виконавчому провадженні, а інші надсилаються за належністю. Суд першої інстанції не звернув увагу у своїй ухвалі на відсутність у постановах печаток та підписів державних виконавців, про що він указував у скарзі, а суд апеляційної інстанції не надав цьому оцінку.
 
Суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права             у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20 (провадження 
№ 61-7973св19), від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 (провадження № 61-128св19), від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г.
 
Відзив на  касаційну скаргу не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 вересня 2018 року представник АТ КБ «ПриватБанк» Смирнова Н. В. звернулася до ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 264/3421/16-ц, виданого 
19 грудня 2017 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області.
 
18 жовтня 2018 року постановою державного виконавця Чиркової Н. О. відкрито ВП № 57463198 з виконання виконавчого листа 
№ 264/3421/16-ц, виданого 19 грудня 2017 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 362 789,34 грн.
 
Постановою від 29 жовтня 2018 року у ВП № 57463198 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 .
 
У рамках ВП № 57463198 державний виконавець Чиркова Н. О. здійснила запити до Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, територіального сервісного центру № 1441 Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області. Встановлено, що за боржником рухоме та нерухоме майно не зареєстроване. Боржник на обліку в органах пенсійного фонду України не перебуває, пенсію не отримує, за трудовими та цивільно-правовими угодами не працює.
 
Постановою державного виконавця від 18 червня 2019 року виконавчий лист № 264/3421/16-ц повернуто стягувачу - АТ КБ «ПриватБанк» на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону. 
 
02 вересня 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» Смирнова Н. В. звернулася до ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 264/3421/16-ц, виданого 19 грудня 
2017 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області.
 
Постановою державного виконавця Каширіної І. С. від 11 вересня 
2019 року відкрито ВП № 60025139 з примусового виконання виконавчого листа № 264/3421/16-ц, виданого 19 грудня 2017 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з 
ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 
326 921,40 грн.
 
Постановою державного виконавця Каширіної І. С. від 08 жовтня 
2019 року накладено арешт на майно, що належить боржнику 
ОСОБА_1 . 
 
Постановою від 10 січня 2020 року, у зв`язку з реорганізацією ВДВС, виконавче провадження передано державному виконавцю Каширіній І. С.
 
20 січня 2020 року державний виконавець Каширіна І. С. здійснила вихід за місцем мешкання боржника та встановила, що за адресою: 
АДРЕСА_1 боржник зареєстрований та проживає. Двері на вимогу державного виконавця Каширіної І. С. ніхто не відчинив.
 
Постановою державного виконавця Каширіної І. С. від 22 січня 2020 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону.
 
З повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що співробітнику Смирновій Н. В. , яка займає посаду провідного юрисконсульта Маріупольської філії АТ КБ «ПриватБанк», 18 травня 2017 року видана довіреність № 6614-К-О для представництва інтересів банку, терміном дії до 18 травня 2020 року. На час розгляду скарги термін довіреності сплив, тому вона вилучена та утилізована.
 
Мотивувальна частина 
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що ухвали суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються (частина перша статті 450 ЦПК України). 
 
Відповідно до пункту першого частини першої статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
 
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
 
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (частина п`ята статті 26 Закону).
 
Згідно з частиною першою статті 28 Закону копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим повідомленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документу стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов передбачених пунктами 4-9 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим повідомленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі абзац 2 частини першої статті 28 Закону.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
 
У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.
 
Вимоги до постанови як окремого документа, із зазначенням обов`язкових реквізитів викладені у пункті 7 розділу І Інструкції а саме: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову;резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.
До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.
Постанова підписується виконавцем та скріплюється печаткою. Постанова складається у необхідній кількості примірників, один з яких залишається у виконавчому провадженні, а інші надсилаються за належністю.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що первісним предметом оскарження у скарзі ОСОБА_1 є дії та бездіяльність державного виконавця Чиркової Н. О. у ВП № 57463198 та державного виконавця Каширіної І. С. у ВП № 60025139. Уточнена скарга на дії державних виконавців, подана представником заявника, стосувалася оскарження дій державного виконавця Юй М. В. у ВП № 64340556.
 
Повертаючи уточнену скаргу заявника ухвалою від 23 лютого 2021 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що незважаючи на те, що доводи уточненої скарги хоч і стосуються дій державних виконавців з виконання одного й того ж виконавчого документа, проте оскаржувані дії вчинено у різних виконавчих провадженнях та різними виконавцями.
Крім того, повернення уточненої скарги, яка стосується іншого виконавчого провадження, не позбавляє заявника можливості її подання та розгляду в окремому судовому провадженні, що не перешкоджає доступу до правосуддя заявника.
 
Отже, повертаючи уточнену скаргу на дії державних виконавців, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно врахував положення частини третьої статті 49, частини першої статті 450 ЦПК України щодо зміни предмета або підстав позову та скорочених термінів розгляду скарги на дії державного виконавця.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність в діях заявника зловживань процесуальними правами, що є підставою для скасування ухвали про повернення, колегія суддів спростовує, оскільки обґрунтовуючи свою ухвалу про повернення скарги, суд першої інстанції виходив у першу чергу з того, що уточнена скарга на дії державного виконавця від 23 лютого 2021 року подана до суду з порушенням статті 49 ЦПК України та після неодноразових відкладень судових засідань за заявою представника заявника. При цьому суд першої інстанції прийняв до розгляду перше уточнення скарги 
від 22 грудня 2020 року, яким заявник вже збільшив свої вимоги. 
Таким чином, дотримавши баланс між правами та обов`язками сторін, суд першої інстанції, з урахуванням обставин справи, повернув скаргу заявнику. 
 
Відмовляючи у задоволенні скарги на дії та бездіяльність державного виконавця Чиркової Н. О. та державного виконавця Каширіної І. С., суди попередніх інстанцій встановили фактичні обставини справи, надали оцінку зібраним доказам, правильно застосували норми права та дійшли обґрунтованого висновку про те, що державні виконавці під час вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документа, за яким ОСОБА_1 є боржником, діяли у відповідності до вимог статей 15, 26, 28 Закону.
 
Щодо доводів заявника про порушення виконавцем строку на відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача, то ця обставина є підставою для відповідальності в порядку, встановленому законом, а не скасування рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з істотними порушенням процедури, передбаченої цим Законом.
Встановлено, що виконавці не вчинили порушень процедури, передбаченої Законом для відкриття виконавчого провадження.
 
Крім того, АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «Приватбанк» через зміну організаційно-правової форми, а не через зміну найменування. Ураховуючи викладене, доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.
 
Безпідставними є й доводи касаційної скарги щодо невідповідності назви заяви про відкриття виконавчого провадження. Назва заяви не має суттєвого правового значення та переслідує мету порушення процедури примусового виконання виконавчого документа, а тому дії державного виконавця в частині прийняття вказаної заяви були правомірними.
 
Доводи касаційної скарги щодо неналежного оформлення документа про представництво інтересів стягувача також не знайшли підтвердження у матеріалах справи.
Так, згідно з частиною четвертою статті 16 Закону представником юридичної особи у виконавчому провадженні може бути особа, яка відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань має право вчиняти дії від імені такої юридичної особи без довіреності. Повноваження представника юридичної особи у виконавчому провадженні можуть бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до закону. Представник може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти така особа. Дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи у виконавчому провадженні можуть міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань або у виданій довіреності.
Отже, виконавець зобов`язаний розпочати примусове виконання рішення за заявою стягувача - юридичної особи, поданої її представником, повноваження якого можуть бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до закону. При цьому, відомості про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи у виконавчому провадженні можуть міститися також у виданій довіреності.
Довіреність № 2306-К-О на ім`я Смирнової Н. В. видана 03 червня 2020 року головою Правління АТ КБ «ПриватБанк» і підтверджує її повноваження на подання зави про примусове виконання рішення суду. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи немає письмового доручення начальника Кальміуського ВДВС у м. Маріуполі щодо розподілу виконавчого провадження, також безпідставні.
 
Суди дійшли правильного висновку про те, що оскільки визначення державного виконавця у конкретному виконавчому провадженні здійснюється автоматизованою системою виконавчого провадження, то письмових доручень начальника ВДВС для цього не вимагається.
 
Доводи касаційної скарги про те, що визначення державного виконавця у конкретному виконавчому провадженні здійснюється автоматизованою системою виконавчого провадження, тому письмових доручень начальника ВДВС для цього не вимагається, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про те, що порушення порядку передачі виконавчого провадження через реорганізацію від одного й того ж самого державного виконавця не створює для боржника жодних правових наслідків, а тому не має значення при вирішенні вказаної скарги.
 
Посилання ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених, у постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г, не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.
 
У справі № 916/1605/15-г правовідносини виникли між сторонами на час дії положення статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» 
від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, яким державного виконавця зобов`язано у постанові про відкриття виконавчого провадження вказувати про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови. Натомість у справі, яка є предметом касаційного перегляду, правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 05 липня 2016 року № 1404-VIII, нормами якого державний виконавець звільнений від такого обов`язку (частина 5 статті 26 Закону). 
З урахуванням викладеного, неспроможними є доводи заявника про обов`язок державного виконавця перед початком вчинення виконавчих дій пересвідчитись в отриманні боржником копію постанови про відкриття виконавчого провадження. 
 
Інші доводи касаційної скарги переважно зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
 
Судами попередніх інстанцій виконано вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідили і оцінили докази та встановили обставини у справі, правильно застосували положення статей 26, 28, 15 Закону до спірних правовідносин.
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
 
Згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвали суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 23 лютого 2021 року про повернення уточненої скарги, ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 лютого 2021 року про відмову у задоволенні скарги та постанову Донецького апеляційного суду від 20 липня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:   	Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько     Д. Д. Луспеник