ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2557/22 Справа № 205/7890/20  Категорія 39 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
       головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
       суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
       при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
       за апеляційною скаргоюзаконного представника неповнолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року 
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 , третя особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі його батьків, батько ОСОБА_4 придбав Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , спадкоємцями після смерті якої є він та його сестра ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх батько ОСОБА_4 , який залишив заповіт на онука, сина ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Про наявність заповіту йому не було відомо, вважав, що після смерті матері всі документи оформлено належним чином та свідоцтво про право на його частину спадщини після смерті матері, а саме на частину належної їй 1/4 частки в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , яке було спільною сумісною власністю батьків, зберігалося у сестри. 
Оскільки як з`ясувалось, вищезазначене майно не оформлювалось на них з сестрою, як на спадкоємців через те, що у нотаріуса не було правовстановлюючого документа, тому з метою захисту своїх майнових прав та інтересів, пов`язаних із реалізацією права на спадкування, він звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 2020 року, виданого ОСОБА_1 , державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л., зареєстрованого в реєстрі за №2-860 в частині Ѕ спадкового майна, яке належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , а саме частини домоволодіння АДРЕСА_1 , та визнати право власності на Ѕ частину спадкового майна після смерті матері, а саме на частину домоволодіння АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 2020 року, виданого ОСОБА_1 , державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л., зареєстрованого в реєстрі за №2-860 в частині Ѕ спадкового майна, яке належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1986 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-3954, а саме в частині 1/8 домоволодіння АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину спадкового майна, яке належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1986 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-3954, а саме на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки позивач разом з відповідачем прийняли спадщину після смерті матері ОСОБА_5 , спадщина належить сторонам в рівних частках. Не отримання свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права позивача на спадщину, тому наявні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спадкового майна, яке належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1986 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-3954, а саме на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , незалежно від отримання свідоцтва про право на спадщину. Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 2020 року, видане Другою дніпровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 на Ѕ частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, оскільки частина із зазначеного майна належить позивачу, як спадкоємцю ОСОБА_5 за законом. Разом з тим, суд послався на відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності. 
Не погодившись з таким рішенням суду, законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції перевищив надану йому законом компетенцію, вийшовши за межі позову та задовольнив позовні вимоги у вигляді, в якому вони не заявлялися позивачем, що є порушенням норм процесуального права. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за життя ОСОБА_5 не оформлювала в установленому законом порядку право власності на спірну частину будинку, тобто право власності не набула. Оскільки позивач не звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинку після смерті матері, тобто не дотримався встановленої законодавством нотаріальної процедури, вважала, що позов пред`явлено передчасно. Надана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 серпня 2019 року не може слугувати належним доказом виникнення даного спору про право власності, оскільки стосується спадщини померлого батька, який склав заповіт на користь онука ОСОБА_1 . Позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.
Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.42-звор., 45- звор.).
В період з 06 листопада 1971 року по 31 січня 1994 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. а.с. 46-47).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1986 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3954, ОСОБА_4 набув право власності на Ѕ частину жилого будинку з відповідною частиною господарчих і побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.75).
Згідно відповіді КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності ОСОБА_4 на Ѕ частину домоволодіння, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записане в реєстрову книгу № 341 за реєстровим № 82 (а.с.11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с.38-звор.).
Сторони у справі звернулися до Другої дніпровської нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини у шестимісячний строк, встановлений законодавством та видачу свідоцтва на спадщину за законом, а отже, є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 (а.с. 36- оберт, 37-оберт).
Однак, як вбачається з матеріалів спадкової справи, кожен із спадкоємців померлої отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину земельної ділянки площею 5,952 га, що знаходиться на території Жовтневої сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. 
Разом з цим, матеріали спадкової справи не містять даних про видачу свідоцтва про спадщину за законом на частину спірного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 28 травня 2019 року встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.59).
Після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач ОСОБА_3 та законний представник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_2 (а.с. 57-звор., 58).
Позивачу видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірного будинку після смерті батька ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (а.с.68).
Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. 10 серпня 2018 року, за життя ОСОБА_4 заповів належну йому частину житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.61-звор.).
22 жовтня 2020 року спадкоємцю ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , державним нотаріусом Другої дніпровської нотаріальної контори Циганко Є.Л. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частки житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за №2-860 (а.с.77-звор.).
Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 
Частиною 1 статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
Відповідно до частин 1, 3 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Разом з тим, частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. 
Згідно частини 1 статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. 
Водночас, статтею 49 Закону України “Про нотаріат” визначені підстави, за наявності яких нотаріус має право відмови у вчиненні нотаріальних дій.
При цьому, частиною 4 статті 49 Закону України “Про нотаріат” визначено, що на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. 
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що він є спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_5 , якій належала 1/2 частина спірного майна, набутого під час перебування батьків у зареєстрованому шлюбі, тому просив видане на ім`я  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати недійсним.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті матері, однак свідоцтво про право на спадщину на спадщину не отримав, що відповідно до чинного законодавства, не позбавляє останнього права на спадщину. Встановивши, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 жовтня 2020 року, видане Другою дніпровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 на Ѕ частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, з якої частина належить позивачу, як спадкоємцю ОСОБА_5 за законом, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання вказаного свідоцтва недійсним в частині Ѕ спадкового майна, яке належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 з подальшим визнанням за позивачем права власності на спірну частину вказаного майна. 
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке. 
Відповідно до частини 1 статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державної реєстрації. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Верховний Суд у свої постанові від 19 жовтня 2017 року у справі №638/6703/16-ц дійшов висновку, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття самим спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку, адже відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Між тим, в матеріалах справи відсутні докази про набуття ОСОБА_5 права власності на частину спірного домоволодіння. 
На зазначене суд першої інстанції увагу не звернув. 
Положеннями статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Оскільки за життя ОСОБА_5 не скористалася своїм правом на виділення частки у спільному майні подружжя, на день смерті не мала майнових прав на спірне домоволодіння і протягом 1994-2011 років не заявляла претензій до власника майна ОСОБА_4 , спадкоємець також не набуває право власності в порядку спадкування.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, є помилковим. 
Колегія суддів зауважила, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки при розгляді вказаної категорії справ обов`язковим є наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину має бути підтверджена документально, тобто відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, а ненадання таких документів є підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №303/210/16-ц).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги доводи приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа розглянута по суті з ухваленням нового рішення у справі, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261,50 грн.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 , третя особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261,50 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

                                                                                                             О.В. Лаченкова