ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 червня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/4873/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
за участю секретаря судового засідання Замкової А.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року (суддя Татаринов  Д.В.) в адміністративній справі за позовом Приватного підприємства «Агропромислова фірма Алекс» до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Агропромислова фірма Алекс» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДІІС в Запорізькій області від 28 серпня 2020 року №1962 «Про проведення фактичної перевірки Приватного підприємства «Агропромислова фірма Алекс».
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Запорізькій області від 05 листопада 2020 року №0005980719, яким до Приватного підприємства «Агропромислова фірма Алекс» застосовано штраф у розмірі 500  000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 коп.).
В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є необґрунтованим, складеним з порушенням вимог чинного законодавства, таким, що порушує права та законні інтереси позивача, з огляду на те, що в Акті перевірки контролюючим органом зроблено помилкові висновки про зберігання та залишки дизельного палива станом на 07 вересня 2020 року на 14-00 годину у кількості 18 132 літрів без наявності відповідної ліцензії без проведення фактичних обмірів (замірів) відповідної кількості пального, натомість посилаючись виключно на дані бухгалтерського обліку. В перевіряємому періоді вимірювальних засобів ПП «АПФ Алекс» не використовувало через їх відсутність. Позивач вказав також про те, що використання паливно-мастильних матеріалів у перевіряємому періоді здійснювалося без фактичного їх зберігання у стаціонарних ємностях виключно для сільськогосподарської діяльності ПП «АПФ Алекс». При цьому, первинні документи щодо руху паливно-мастильних матеріалів, сертифікатів якості, товарно-транспортні накладні, сертифікати відповідності, штатний розпис, лімітно-заборні картки, накладні на внутрішнє переміщення палива, акти на списання пального та інші документи  надавалися відповідачу для податкової перевірки.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Запорізькій області від 05 листопада 2020 року № 0005980719, яким до Приватного підприємства «Агропромислова фірма Алекс» застосовано штраф у розмірі 500  000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень 00 коп.).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено зокрема про те, що у запереченнях до акта перевірки позивач повідомив, що у перевіряємому періоді дизельне паливо придбавалось виключно для власних потреб та доставлялось за місцем використання в пересувних ємностях (бочках), що розміщувались на спеціально обладнаних вантажних автомобілях, а саме: №3 розміром 19,729 м3, відпуск здійснюється по лічильнику. Однак, на підтвердження вказаних обставин, позивачем жодних договорів оренди чи технічних паспортів на автотранспортні засоби, на яких знаходились пересувні ємності, надано не було. Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про підтвердження висновків акта фактичної перевірки щодо здійснення позивачем діяльності зі зберігання пального для власних потреб та споживання без отримання відповідної ліцензії.
Крім того, мотивуючи апеляційну скаргу, відповідач вказав і про те, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду із позовом у даній справі, встановлений п. 56.19 ст. 56 ПК України, який є спеціальною нормою щодо положень ч. 4 ст. 122 КАС України.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про те, що акт фактичної перевірки від 16.09.2020 №0661/08-01-05/22162743 як індивідуальний акт не може бути самостійним доказом фактичної наявності у позивача паливно-мастильних матеріалів на момент проведення відповідної перевірки. При цьому, у вказаному акті зазначено, що до акта додаються п 2.5 Журнал обліку ПММ (ДП та бензин-95) за період що перевірявся, який достовірно засвідчує залишки паливно-мастильних матеріалів за даними бухгалтерського обліку позивач на момент проведення фактичної перевірки. Однак, відповідачем під час розгляду даної справи так і не було надано завіреної належним чином копії «Журнал обліку ПММ (ДП та бензин-95)» за період що перевірявся, так як і не зазначено причин неможливості надання відповідачем вказаного доказу.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що за результатами проведеного аналізу податкової інформації, на підставі підпункту 20.1,4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України в.о. заступника начальника Головного управління ДПС у Запорізькій області А.  Децик підписано наказ від 28 серпня 2020 року №1962 про проведення фактичної перевірки ПП «АПФ АЛЕКС» за адресою: Запорізька область, Кам`янсько-Дніпровський район, с. Велика Знам`янка, пров. Свободний, буд. 1, за період з 01 квітня 2020 року по день закінчення фактичної перевірки з питання здійснення контролю за додержанням суб`єктом господарювання вимог законодавства, які є обов`язковими до виконання при виробництві, обліку, зберіганні, використанні та транспортуванні пального, наявності супровідних документів та товар, виявлення порушень у сфера виробництва і обігу пального. 
На підставі наказу видані направлення від 07 вересня 2020 року №524, №525.
Перед початком перевірки 07 вересня 2020 року о 14 год.00 хв. ОСОБА_1 - директору підприємства під особистий підпис вручено копію наказу на перевірку, а також оригінал наказу, направлення і службові посвідчення для огляду, що підтверджує його підпис в розписках до направлень.
За результатами проведеної перевірки податковим органом складено Акт про результати фактичної перевірки з питання здійснення контролю за додержанням суб`єктом господарювання, які с обов`язковими при виробництві, обліку, зберіганні, використанні та транспортуванні пального; наявності супровідних документів на товар (прибуткових, товарно-транспортних, видаткових та акцизних накладних), виявлення порушень у сфері виробництва і обігу пального №0661/08-01-05/22162743 від 16 вересня 2020 року.
У висновках акта перевірки зазначено, що позивачем порушено вимоги:
-          частини 1 частини 8 частини 16 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР зі змінами та доповненнями, а саме: зберігання пального в період з 01 травня 2020 року до 03 вересня 2020 року (включно) без отримання ліцензії на право зберігання пального;
-          пункту 63.3 статті 63 Податкового Кодексу України платники податків підлягають реєстрації або взяттю на обліку контролюючих органах (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані і оподаткуванням або через які проводиться діяльність (неосновне місце обліку), а саме: частині не подання повідомлення за Формою 20-ОПП про об`єкти оподаткування і об`єкти пов`язані з оподаткуванням, які розташовані за адресою: 71313, Запорізька область, Кам`янсько-Дніпровський район, с. Велика Знам`янка, вул. Гоголя, буд. 37А ».
Акт фактичної перевірки №0661/08-01-05/22162743 від 16.09.2020 направлено позивачу засобами поштового зв`язку та вручено останньому 20.10.2020. 
05 листопада 2020 року на підставі Акта перевірки №0661/08-01-05/22162743 від 16.09.2020 контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення №0005980719, яким до ПП «АПФ АЛЕКС» застосовано штрафні санкції у вигляді штрафу у сумі 500  000 грн., яке отримано позивачем засобами поштового зв`язку 04.12.2020.
18 грудня 2020 року позивач направив до ДПС України скаргу на повідомлення-рішення №0005980719, яка зареєстрована ДПС України за вх. №49174/6 від 23.12.2020.
За результатами розгляду скарги ДПС України прийнято рішення, яким скарга ПП «АПФ АЛЕКС» залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення №0005980719 без змін.
Рішення ДПС України про результати розгляду скарги отримано позивачем 09.03.2021.
Правомірність винесення відповідачем вищезазначених наказу на проведення перевірки та податкового повідомлення-рішення є предметом судового розгляд у даній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо правомірності прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення №0005980719.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до підпункту 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України (далі - ПК України) у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, може проводитися фактична перевірка.
Відповідно до ст. 62 ПК України, одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи (абз.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України).
До «інших законів» контроль за дотриманням яких покладено на органи ДПС належать Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг Закону» від 06.07.1995 №265/95-ВР (зі змінами та доповненнями) та Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 №481/95-В (зі змінами та доповненнями).
Статтею 15 Закону №265 визначено, що контроль за додержанням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), інших вимог цього Закону здійснюють органи доходів і зборів шляхом проведення фактичних та документальних перевірок відповідно до Податкового кодексу України.
Контроль за дотриманням норм Закону №481 надано статтею 16 цього Закону органам, які видають ліцензії, а також іншим органам в межах компетенції, визначеної законами України.
Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи), на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки (п.80.1, 80.2 ст.80 ПК України).
Згідно приписів ст.85 Податкового Кодексу України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок наступає у платника податків після початку перевірки.
З матеріалів справи встановлено, що до початку проведення перевірки наказ, направлення та службові посвідчення надані для огляду посадовій особі позивача, яка у зв`язку з допуском до перевірки розписалась особисто про ознайомлення із зазначеними документами в направленнях, чим підтвердила правомірність відповідача по проведенню фактичної перевірки.
Закон України від 23 листопада 2018 року №2628-VІІІ опубліковано 12.12.2018 в газеті «Голос України» №237-238 і Відомостях Верховної Ради України №49.
Згідно з абзацом 5 пункту 1 розділу 11 Закону №2628, зміни до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та зміни до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» набрали чинності з 1 липня 2019 року.
Підпунктом 17 пункту 2 розділу II Закону №2628 внесено зміни до пункту 3 частини другої статті 2 та пункту 7 частини першої статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 №222-VІІІ, згідно з якими дія цього Закону не поширюється на порядок видачі, переоформлення та анулювання ліцензій на здійснення виробництва і торгівлю спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами і пальним, зберігання пального, що здійснюється відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».
Підпунктом 6 пункту 2 розділу II Закону №2628 внесено зміни та доповнення до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР, у тому числі до статей 15, 16, 17, 18.
Так, статтею 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР зі змінами та доповненнями станом на 01.07.2019 (далі - Закон №481) встановлено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.
Відповідно до ч. 9, ч. 31 ст. 15 Закону №481 ліцензії видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на п`ять років.
Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання, до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.
Частиною 32 статті 15 Закону №481 передбачено, що у заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).
Згідно з ч. 8 ст. 15 Закону №481 суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.
Статтею 15 Закону №481 також встановлено, що ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.
Суб`єкт господарювання має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.
За визначенням статті 1 Закону №481/95-ВР, місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.
Таким чином, норми Закону №481 для отримання відповідної ліцензії на місця зберігання пального встановлюють для суб`єкта господарювання обов`язковість письмового звернення із заявою до уповноваженого Кабінетом Міністрів України органу виконавчої влади.
З матеріалів справи встановлено, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення слугував викладений в акті перевірки висновок про порушення позивачем статті 15 Закону № 481/95-ВР у зв`язку із зберіганням пального - дизельного палива та бензину без отримання відповідної ліцензії.
Такий висновок податкового органу сформований в результаті дослідження перевіряючими під час фактичної перевірки податкових баз даних, договору постачання нафтопродуктів, податкової накладної, сертифікату, паспорту та декларації відповідності, товарно-транспортній накладній, журналу обліку ПММ.
Зі змісту акта перевірки слідує, що відповідачем під час проведення перевірки зроблений висновок, про зберігання пального, оскільки відповідно до журналу ємностей у позивача є ємність на 25000 м3 за адресою: Запорізька область, Кам`янсько-Дніпровський район с.Велика Знам`янка, вул. Гоголя, буд. 37А.
При цьому, відповідач в акті зазначає, що залишки пального є зафіксованими згідно даних бухгалтерського обліку, що, у свою чергу, свідчить про те, що вимірювання фактичних залишків під час проведення перевірки не проводилось.
З пояснень позивача слідує те, що все пальне придбалось для власних потреб та розливалось у пересувні ємності сільськогосподарської техніки. Позивач зазначив, що має у своєму користуванні земельні ділянки та для обробки вказаних земель задіяна сільськогосподарська техніка. На підтвердження вказаного позивачем до перевірки надавались оборотно-сальдові відомості по рахунках 104 та 105, в яких відображена інформація щодо наявності у позивача техніки та пересувних резервуарів. 
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що ані в акті перевірки, ані в додатках до нього відповідачем не вказані документи чи матеріали, які могли б бути підставою для відображеного в акті фактичної перевірки висновку про зберігання позивачем придбаного пального у ємностях за вказаною вище адресою.
При цьому, варто зазначити, що перевірка даних бухгалтерського обліку не є фактичною перевіркою пального у ємності.
Зазначені обставини свідчать про те, що податковим органом належними та допустимими доказами не підтверджено встановлення під час перевірки фактичної наявності у позивача на зберіганні відповідної кількості паливно-мастильних матеріалів.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що акт перевірки має містити опис встановленого порушення та докази його вчинення.
Разом із тим, із дослідженого акта випливає, що ревізори обмежились описом факту придбання палива, не встановивши факт його зберігання, місце зберігання, наявні на час перевірки залишки та порядок його використання.
При цьому обов`язковою умовою для застосування штрафних санкцій на підставі 2 статті 17 Закону № 481/95-ВР є встановлення конкретного порушення (факту зберігання пального у місцях, на які не отримувалися відповідні ліцензії), підтвердженого відповідними доказами.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2022 у справі №540/4291/20.
Враховуючи, що під час проведення фактичної перевірки Головним управлінням ДПС у Запорізькій області не встановлено факт фізичного зберігання позивачем пального з посиланням на відповідні докази, а лише констатовано факт його придбання, колегія суддів вважає, що висновки відповідача про порушення позивачем положень ст. 15 Закону №481/95-ВР не є достатньо вмотивованими та ґрунтуються виключно на припущеннях, які не підтверджені документально, що, у свою чергу, свідчить про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення відповідача.
Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду у даній справі, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною четвертою цієї статті встановлено, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
При цьому, спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 ПК України. З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.
Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Відповідно до пункту 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
26 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №500/2486/19, відступив від висновків викладених у постановах Верховного Суду у справах №818/309/18 та №2540/2576/18, сформувавши наступний правовий висновок:
Норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у вказаній постанові від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19, зауважено на тому, що:
- суди повинні уникати випадків правового пуризму, зокрема скасування правомірних рішень, ухвалених відповідно до усталеної на той час судової практики, лише на тій підставі, що станом на час розгляду справи судом апеляційної та/або касаційної інстанції змінилось юридичне тлумачення відповідної правової норми;
- зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій;
- задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.
Вищезазначена постанова Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19 оприлюднена 10 грудня 2020 року.
Разом з цим, спірне податкове повідомлення-рішення №0005980719 винесено відповідачем 05 листопада 2020 року, тобто до ухвалення Верховним Судом постанови у справі №500/2486/19.
Більш того, вручено таке податкове повідомлення-рішення позивачу 04 грудня 2020 року, тобто до оприлюднення Верховним Судом зазначеного рішення у справі №500/2486/19.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом у даній справі, з урахуванням того, що: спірні правовідносини існували до ухвалення Верховним Судом постанови у справі №500/2486/19; позивач діяв послідовно в реалізації свого права на доступ до правосуддя; відбулась зміна сталої судової практики, що призвела до тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року по справі №280/4873/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко