Постанова         
Іменем  України
 
10 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 182/3449/19
провадження № 61-21073св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські електромережі», акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі електромережі»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом 
до акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» (далі - АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі»), акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» (далі - АТ «ДТЕК Донецькі електромережі») про вирішення трудового спору.
Позовна заява мотивована тим, що 29 березня 2017 року між нею та публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» (далі - ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго»), яке перейменовано у АТ «ДТЕК Донецькі електромережі», було укладено договір, відповідно до умов якого її було прийнято на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 31 жовтня 2017 року.
01 листопада 2017 року між нею та публічним акціонерним товариством «ДТЕК Дніпрообленерго» (далі - ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго»), яке перейменовано у АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», було укладено договір № 92, відповідно до умов якого її було прийнято на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 04 листопада 2018 року.
01 серпня 2018 року між нею та АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» було укладено договір № 2713-ДОЭ, відповідно до умов якого її було прийнято на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 02 лютого 2019 року.
02 листопада 2018 року між нею та АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» 
було укладено договір № 2962-ДОЭ, відповідно до умов якого її прийнято 
на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 
03 листопада 2019 року.
14 січня 2019 року між нею та АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» 
було укладено договір № 5249-ДнОЭ, відповідно до умов якого її прийнято на роботу на посаду оператора колл-центру, де вона працювала до 
15 листопада 2019 року.
Вказувала, що додатковою угодою від 26 березня 2019 року до договору від 14 січня 2019 року № 5249-ДнОЭ останній було розірвано за взаємною згодою сторін з 27 березня 2019 року.
Зазначала, що після розірвання договору та звільнення їй стало відомо, що в її трудовій книжці відсутні записи щодо перебування у трудових відносинах з відповідачами.
Вказувала, що договір від 02 листопада 2018 року № 2962-ДОЭ, укладений між нею та АТ «ДТЕК Донецькі електромережі», розірвано не було, вимоги, передбачені статтею 47 КЗпП України, відповідачем не виконано, тому вона не має можливості звернутися до центру зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю.
Вважала відмову відповідачів належним чином оформити із нею трудові відносини незаконною та такою, що суперечить вимогам статті 48 КЗпП України.
На її звернення до Нікопольського відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у м. Нікополі Головного управління Державної інспекції України з питань праці 
в Дніпропетровській області вона отримала відповідь, що між нею та відповідачами були не трудові, а цивільні правовідносини.
Вказувала, що відповідно до частини четвертої статті 24 КЗпП України, фактичний допуск її до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо така робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.
Вважала, що між нею та відповідачами існували саме трудові відносини, оскільки вона отримувала заробітну плату за відпрацьовані зміни, підпорядковувалася безпосередньо начальнику колл-центру, під час роботи дотримувалася графіку внутрішнього трудового розпорядку, мала перепустку та територію колл-центру, чітке визначення робочого місця. При цьому відповідачами провадилась оплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у відповідні періоди.
Факт перебування у трудових відносинах з відповідачами, на її думку, підтверджується, зокрема, укладеними договорами, актами приймання наданих послуг, табелями виходів на роботу.
Вказувала, що встановлення факту перебування у трудових відносинах з відповідачами необхідне їй для правильного нарахування трудового стажу, оформлення трудових відносин, соціального страхування та пенсійного забезпечення.
Оскільки 27 березня 2019 року по закінченню дії договору їй належним чином не було оформлено трудову книжку, з відповідачів на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу 
з 28 березня 2019 року орієнтовно у розмірі 54 тис. грн, виходячи з розміру середньої заробітної плати оператора колл-центру у розмірі 9 тис. грн за 
6 місяців.
Також зазначала, що у порушення частини першої статті 74 КЗпП України їй не надавалася щорічна відпустка, при звільненні не було виплачено грошової компенсації за всі невикористані нею дні щорічної відпустки, що дорівнює 18 тис. грн (по 9 тис. грн за 2 місяці).
Вказувала, що незаконними діями відповідачів їй також було завдано моральну шкоду, розмір якої вона оцінює у 72 тис. грн.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт перебування її у трудових відносинах: з ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» на посаді оператора колл-центру у період з 29 березня 2017 року по 31 жовтня 2017 року; з ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» на посаді оператора колл-центру 
у період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року; з АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» на посаді оператора колл-центру у період 
з 01 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року; з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на посаді оператора колл-центру у період з 01 січня 
2019 року по 27 березня 2019 року; зобов`язати АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» внести запис до її трудової книжки про прийняття її на роботу на посаду оператора колл-центру у період з 29 березня 2017 року 
по 31 жовтня 2017 року; зобов`язати АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» внести запис до її трудової книжки про прийняття її на роботу на посаду оператора колл-центру у період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 
2018 року; зобов`язати АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» внести запис 
до її трудової книжки про прийняття її на роботу на посаду оператора 
колл-центру у період з 01 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року; зобов`язати АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» внести запис до її трудової книжки про прийняття її на роботу на посаду оператора колл-центру у період з 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року та запис про звільнення із займаної посади відповідно пункту 1 частини першої 
статті 36 КЗпП України за угодою сторін; зобов`язати відповідачів нарахувати та виплатити їй, як працівнику, заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідні періоди без урахування фактично виплаченої заробітної плати, згідно доданого розрахунку у наступному розмірі: за роботу у АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» за період з 
29 березня 2017 року по 31 жовтня 2017 року та з 01 листопада 2018 року 
по 31 грудня 2018 року у сумі 32 685 грн; за роботу у АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року та з 01 січня 2019 року по 27 березня 2019 року у сумі 28 060 грн; зобов`язати відповідачів нарахувати та сплатити їй компенсацію за невикористану відпустку у сумі 18 тис. грн за періоди роботи у АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» з 29 березня 2017 року по 31 жовтня 2017 року та з 01 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року у сумі 6 750 грн, а також за періоди роботи у АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» з 01 листопада 
2017 року по 31 жовтня 2018 року та з 01 січня 2019 року по 27 березня 
2019 року у сумі 11 250 грн; зобов`язати відповідачів солідарно нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за вказані періоди роботи; стягнути солідарно з відповідачів 
на її користь середній заробіток, виходячи з середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у розмірі 9 тис. грн на місяць, за затримку оформлення трудової книжки з 28 березня 2019 року, всього орієнтовно 54 тис. грн; стягнути солідарно з відповідачів на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 72 тис. грн; допустити до негайного виконання рішення суду в межах середньомісячного заробітку у розмірі 9 тис. грн та стягнути солідарно з відповідачів на її користь судові витрати у справі. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року у складі судді Рунчевої О. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами фактично існували цивільно-правові, а не трудові відносини, що підтверджується укладеними між ними договорами про надання послуг, з умовами 
яких позивачка погодилася, підписавши їх, усвідомлюючи характер взаємовідносин з відповідачами.
Належних та допустимих доказів звернення позивачки до відповідачів 
із заявами про укладення трудового договору, оформлення наказу (розпорядження) про прийняття її на роботу, допущення до роботи, ознайомлення з правилами трудового розпорядку з визначенням робочого місця, дотримання позивачем правил охорони праці, суду не надано. Також відсутні докази нарахування та виплати заробітної плати позивачці 
за трудовим договором протягом спірних періодів, а надані позивачкою акти приймання наданих послуг, складені та підписані сторонами на виконання умов укладених договорів, свідчать про те, що сторони погодили обсяг та вартість наданих позивачем послуг саме за цивільно-правовими договорами. Судом враховано, що акти приймання наданих послуг 
з позивачкою підписувалися не щомісячно, що свідчить про відсутність системності надання її послуг. Крім того, судом встановлено, що згідно з актів приймання наданих послуг, позивачкою надавалися послуги протягом різної тривалості часу, що було обумовлено договорами, при цьому такі послуги оплачувалися у чіткій відповідності до умов договору. Табелі обліку робочого часу щодо позивачки не велись, що підтверджується довідкою 
від 19 липня 2019 року № 337, складеною начальником відділу по підбору та адмініструванню персоналу, копіями табелів використаного робочого часу за січень 2017 року та листопад 2018 року.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 20 листопада 2019 року - без змін.
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду 
від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 
2020 року скасовано, а справу передано новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-8622св20). 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 20 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» про вирішення трудового спору відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» 
про вирішення трудового спору задоволено частково. Встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» у період з 22 лютого 2019 року по 27 березня 2019 року. Зобов`язано АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про прийняття її на роботу на посаду оператора колл-центру з 22 лютого 2019 року та внести запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 27 березня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Зобов`язано АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 22 лютого 2019 року по 27 березня 2019 року у розмірі 4 тис. грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2 тис. грн. 
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» відмовлено.
Рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць допущено до нега йного виконання. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між позивачкою та АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» і АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» існували саметрудові відносини, оскільки відповідно до умов укладених між сторонами договорів позивачка повинна була систематично, протягом тривалого часу виконувати певні функції на підприємстві відповідно до визначеного виду надання послуг та у встановлений строк, оплата яких згідно з умов договорів проводилася на підставі підписаних сторонами актів прийому-передачі. Умовами цих договорів не встановлено обсяг надання послуг у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні були бути відображені в акті їх приймання, 
а також не визначено переліку завдань, кількісних і якісних характеристик послуг. При цьому позивачка систематично отримувала заробітну плату 
за відпрацьовану роботу на банківську карту, виконувала роботу центру за конкретно визначеним робочим місцем і під контролем начальника колл-центру, дотримувалася графіку внутрішнього трудового розпорядку та мала службове посвідчення. 
Разом з тим, строк дії останнього договору, що був укладений між позивачкою та АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» закінчився 31 грудня 2018 року, тоді як до суду з позовними вимогами про вирішення трудового спору до вказаного підприємства позивачка звернулася 22 травня 
2019 року, тобто з пропуском тримісячного строку, визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог. 
Щодо позовних вимог до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», то з урахуванням положень частини першої статті 233 КЗпП України та дати звернення позивачки до суду підлягають задоволенню її вимоги в частині: встановлення факту перебування у трудових відносинах з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на посаді оператора колл-центру у період часу з 22 лютого 2019 року по 27 березня 2019 року; зобов`язання АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» внести запис до трудової книжки позивачки про прийняття її на роботу на посаду оператора колл-центру у період 
з 22 лютого 2019 року по 27 березня 2019 року; зобов`язання АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» нарахувати та виплатити їй, як працівнику, заробітну плату за вказаний період. Водночас вимога про нарахування 
та сплату компенсацію за невикористану відпустку за період 22 лютого 
2019 року по 27 березня 2019 року, тобто за період, у який підтверджується перебування позивачки у трудових відносинах із АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», не підлягають задоволенню з огляду на встановлений нетривалий час перебування у трудових відносинах з відповідачем (1 місяць 5 днів).
Враховуючи неправомірні дії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України підлягають частковому задоволенню вимоги позивачки щодо відшкодування їй завданої моральної шкоди у розмірі 2 тис. грн. 
Вимоги позивачки про стягнення суми понесених судових витрат у зв`язку із розглядом справи у сумі 11 536, 80 грн є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними доказами. 
Короткий зміст касаційної скарги 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного 
суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги в цій частині задовольнити. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали 
з Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «ДТЕК Дніпровські Електромережі», АТ «ДТЕК Донецькі Електромережі» про вирішення трудового спору, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 23 листопада 2021 року призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд належним чином не дослідив усіх обставин справи, не виконав вказівки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду при попередньому розгляді справи у касаційному порядку, оскільки не врахував, що факт перебування її у трудових відносинах з відповідачами підтверджується укладеними договорами, актами приймання наданих послуг, табелями виходів на роботу, перепусткою на територію колл-центру. Вважає, що між нею та відповідачами існували саме трудові відносини, оскільки вона отримувала заробітну плату за відпрацьовані зміни, підпорядковувалася безпосередньо начальнику колл-центру, під час роботи дотримувалася графіку внутрішнього трудового розпорядку, мала чітко вказане робоче місце. Таким чином, між нею та відповідачами існували саме трудові, а не цивільно-правові відносини. Апеляційний суд невірно застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 233 КЗпП України, оскільки нею взагалі не пропущено строк для звернення до суду для вирішення трудового спору. При цьому суд неправильно визначив дату, з якого вона дізналася про порушення своїх прав. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29 березня 2017 року між публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) було укладено договір № 656-ДОЭ про надання послуг (цивільно-правовий), дія якого продовжувалася додатковими угодами.
Пунктом 1.1. вказаного договору визначено, що позивач зобов`язалася надати послуги по інформаційно-консультаційному обслуговуванню споживачів у телефонному режимі згідно з додатку № 3, відповідно до пункту 82.20.10 ДКПП. 
Пунктом 1.4. вказаного договору сторони погодили, що цей договір є цивільно-правовим. 
Оплата робіт по вказаному договору здійснювалась за фактично надані послуги (пункт 4.3. договору), а відповідно до пункту 5.1. договору цей договір діє до 29 червня 2017 року, але у будь-якому випадку до виконання сторонами зобов`язань (а. с. 5-9).
01 листопада 2017 року між публічним акціонерним товариством 
«ДТЕК Дніпрообленерго» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) було укладено договір про надання послуг (цивільно-правовий) № 92, дія якого продовжувалася додатковими угодами, згідно з пункту 1.1. якого позивачка зобов`язалася надати послуги по інформаційно-консультаційному обслуговуванню споживачів у телефонному режимі, згідно з додатку № 3. 
Відповідно до пункту 1.4. вказаного договору сторони погодили, що цей договір є цивільно-правовим. 
Згідно з пункту 4.3. оплата робіт по вказаному договору здійснювалась за фактично надані послуги, а відповідно до пункту 5.1. договір діє до 01 лютого 2018 року, але у будь-якому випадку до виконання сторонами зобов`язань (а. с. 9-13).
01 серпня 2018 року між АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) було укладено договір № 2713-ДОЭ про надання послуг, дія якого продовжувалася додатковими угодами. 
Згідно з пункту 1.1. вказаного договору позивач зобов`язалася особисто 
у порядку та на умовах визначених цим договором на власний ризик надати послуги інформаційно-консультаційного обслуговування клієнтів. 
Сторони погодили, що строк надання послуг складає 3 місяці, з 01 серпня 2018 року по 01 листопада 2018 року відповідно до обсягів, що сторони додатково узгоджують у додатку № 2 до договору (пункт 2.2. договору).
Згідно з пункту 3.3. вказаного договору, оплата наданих послуг проводиться на підставі підписаного сторонами акту прийому-передачі наданих послуг, 
а відповідно до пункту 7.1. договір діє до 01 листопада 2018 року включно, в частині виконання зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, що виникли під час дії договору (а. с. 14-17).
02 листопада 2018 року між АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) було укладено договір № 2962-ДОЭ про надання послуг, згідно з пункту 1.1. якого позивачка зобов`язалася особисто у порядку та на умовах визначених цим договором на власний ризик надати послуги з інформаційно-консультаційного обслуговування клієнтів. 
Згідно з пункту 2.2. вказаного договору строк надання послуг складає 
11 місяців, з 03 листопада 2018 року по 03 жовтня 2019 року відповідно до обсягів, що сторони додатково узгоджують у додатку № 2 до договору. 
Відповідно до пункту 3.2. вказаного договору оплата послуг проводиться на підставі підписаного сторонами акту прийому-передачі наданих послуг; відповідно до пункту 7.1. договір діє до 03 жовтня 2019 року включно, а в частині виконання зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, що виникли під час дії договору (а. с. 18).
14 січня 2019 року між АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) укладено договір № 5249-ДнОЭ про надання послуг, згідно з пункту 1.1. якого позивачка зобов`язалася особисто в порядку та на умовах визначених цим договором на власний ризик надати послуги з інформаційно-консультаційного обслуговування клієнтів. 
Згідно з пункту 2.2. вказаного договору строк надання послуг складає 
11 місяців, з 15 січня 2019 року по 15 листопада 2019 року відповідно до обсягів, що сторони додатково узгоджують у додатку № 2 до договору. 
Відповідно до пункту 3.2. вказаного договору оплата послуг проводиться на підставі підписаного сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та відповідно до пункту 7.1. договір діє до 15 листопада 2019 року включно, а в частині виконання зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, що виникли під час дії договору (а. с. 20-21).
26 березня 2019 року між АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) було укладено додаткову угоду до договору про надання послуг № 5249-ДнОЭ від 14 січня 2019 року, якою сторони дійшли згоди розірвати договір з 27 березня 2019 року - вважається останнім днем дії договору (а. с. 23).
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно 
на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати 
роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, 
посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, 
та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики 
з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання (отримання) певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.
Згідно зі статтею 626 ЦК України цивільно-правовий договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. 
Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Однією з ознак трудових відносин є періодичність (два і більше разів) надання особі винагороди у грошовій або натуральній формі за роботу, виконувану в інтересах іншої особи. Тобто оплата здійснюється не одноразово при отриманні кінцевого індивідуально-визначеного результату, а носить системний характер за послуги (роботи), наданні в процесі виконання конкретної трудової функції.
Судом установлено, що умовами цивільно-правових договорів про надання послуг від 29 березня 2017 року, від 01 листопада 2017 року, укладених 
між сторонами, визначено, що ОСОБА_1 зобов`язалася надати 
послуги по інформаційно-консультативному обслуговуванню споживачів 
у телефонному режимі, перелік яких визначено у додатках до цих договорів, зокрема, прийом вхідних дзвінків і надання відповідей на визначені у цих додатках питання, здійснення вихідних дзвінків споживачам стосовно визначених у додатках питаннях, формування заявок і відправлення їх відповідальним особам в підрозділи, які взаємодіють з інформаційно-консультативним центром, проведення перевірки виконання заявок. 
Схожі умови містять і цивільно-правові договори про надання послуг від 01 серпня 2018 року, від 02 листопада 2018 року, від 14 січня 2019 року, укладені між сторонами, якими визначено, що ОСОБА_1 зобов`язалася особисто, у порядку та на умовах визначених цим договором на власний ризик надати послуги з інформаційно-консультаційного обслуговування клієнтів, до переліку яких, згідно з додатків до цих договорів, входять прийом вхідних дзвінків і надання відповідей на визначені у цих додатках питання, здійснення вихідних дзвінків споживачам стосовно визначених 
у додатках питаннях, формування заявок і відправлення їх відповідальним особам в підрозділи, які взаємодіють з колл-центром, проведення перевірки виконання заявок, обробка електронної пошти та звернень клієнтів 
у соціальних мережах, обробка інших звернень в електронному та неелектронному вигляді. 
З огляду на викладене, апеляційний суд, виконавши положення 
статті 417 ЦПК України про те, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, дійшов правильного висновку, 
що між позивачкою та АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» і АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» існували саме трудові, а не цивільно-правові відносини, оскільки відповідно до умов укладених між сторонами договорів позивачка повинна була систематично, протягом тривалого часу виконувати певні функції на підприємстві відповідно до визначеного виду надання послуг та у встановлений строк, оплата яких згідно з умов договорів проводилася на підставі підписаних сторонами актів прийому-передачі. 
При цьому умовами цих договорів не встановлено обсяг надання послуг 
у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні були бути відображені в акті їх приймання, а також не визначено переліку завдань, кількісних і якісних характеристик послуг. Крім того, позивачка систематично отримувала заробітну плату за відпрацьовану роботу на банківську карту, виконувала роботу центру за конкретно визначеним робочим місцем і під контролем начальника колл-центру, дотримувалася графіку внутрішнього трудового розпорядку та мала службове посвідчення. 
Разом з тим, апеляційний суд вірно зазначив, що строк дії останнього договору, що був укладений між позивачкою та АТ «ДТЕК Донецькі електромережі», закінчився 31 грудня 2018 року, тоді як до суду 
з позовними вимогами про вирішення трудового спору до вказаного підприємства позивачка звернулася 22 травня 2019 року. 
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Отже, позивачка звернулася до суду з позовними вимогами у цій частині про вирішення трудового спору з пропуском тримісячного строку, визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог. 
Зазначеним спростовуються доводи касаційної скарги у відповідній частині. 
Крім того, є правильним висновок апеляційного суду про те, що з урахуванням положень частини першої статті 233 КЗпП України та дати звернення позивачки до суду підлягають задоволенню її вимоги в частині: встановлення факту перебування у трудових відносинах з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на посаді оператора колл-центру у період часу з 22 лютого 2019 року по 27 березня 2019 року; зобов`язання АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» внести запис до трудової книжки позивачки про прийняття її на роботу на посаду оператора колл-центру у період 
з 22 лютого 2019 року по 27 березня 2019 року; зобов`язання АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» нарахувати та виплатити їй, як працівнику, заробітну плату за вказаний період. Водночас вимога про нарахування 
та сплату компенсацію за невикористану відпустку за період 22 лютого 
2019 року по 27 березня 2019 року, тобто за період, у який підтверджується перебування позивачки у трудових відносинах із АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», не підлягають задоволенню з огляду на встановлений нетривалий час (1 місяць 5 днів) перебування у трудових відносинах з відповідачем (частина перша статті 79 КЗпП України).
З огляду на неправомірні дії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», апеляційний суд вірно задовольнив частково вимоги позивачки щодо відшкодування їй завданої моральної шкоди у розмірі 2 тис. грн відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України. 
Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку. При цьому ці доводи касаційної скарги в основному зводяться до переоцінки доказів 
у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Підстав для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
Р. А. Лідовець