Постанова
Іменем України
 
13 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 521/13093/20
провадження № 61-19790св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пачева Ірина Іванівна,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від  14 грудня 2020 року у складі судді Лічман Л. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                         ОСОБА_2 , в якому просила визнати заповіт, складений від імені                    ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І. І. 12 січня 2019 року за реєстровим № 44, нікчемним.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її та ОСОБА_2 мати - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, до якого входить, зокрема житловий будинок на                                АДРЕСА_1 . 
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є вона (позивачка) та відповідач, як діти спадкодавця.
Звернувшись у відповідності до статей 1268, 1269 ЦК України до Одеської нотаріальної контори заявою про прийняття спадщини, дізналась про наявність заповіту від 12 січня 2018 року, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 . 
Вказувала, що у зв`язку з поганим станом здоров`я матері заповіт посвідчено за місцем її проживання та в присутності свідків  ОСОБА_4 й ОСОБА_5 за запрошенням ОСОБА_2 . 
При цьому ОСОБА_4 є падчеркою відповідача, що унеможливлює її, як члена сім`ї та близького родича спадкоємця, відповідно до статті 1253 ЦК України бути свідком при посвідченні такого заповіту. 
Посилаючись на порушення форми та посвідчення заповіту, а також Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, просила визнати оспорюваний заповіт нікчемним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 14 грудня                      2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що зазначені позивачкою підстави не свідчать про нікчемність заповіту та не впливають на дійсність волевиявлення заповідача щодо розпорядження належним їй на праві власності майном. Суд вважав, що порядок посвідчення заповіту було дотримано, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії, а позивачка не довела наявності порушень його посвідчення.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року рішення  Малиновського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2020 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції та вважав його таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
02 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування статей 1253, 1248, 1257 ЦК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України)
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні заяви.
Суди не з`ясували дійсні відносини між спадкоємцем та свідком, не застосували норму права, яка дає чітке визначення цих понять, а застосували до спірних правовідносин тлумачення Конституційного Суду та норми матеріального права, які ці правовідносини не регулюють.
Доводи інших учасників справи
ОСОБА_2 подав відзив, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
ОСОБА_1 подала пояснення на відзив, в яких підтримала свої доводи, викладені в касаційній скарзі, наполягає на скасуванні оскаржених судових рішень й ухваленні нового рішення про задоволення її вимог. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 рокупоновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року.
Відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Малиновського районного суду міста Одеси цивільну справу № 521/13093/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пачева Ірина Іванівна про визнання заповіту нікчемним.
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2022 року справу № 521/13093/20 призначено до судового розгляду.
Обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрою та братом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, до якого входить, зокрема житловий будинок на АДРЕСА_1 . 
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є діти спадкодавця:   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .  
За життя 12 січня 2018 року ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу                     Пачевою І. І. у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
За змістом цього заповіту ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким спадкоємцем всього її майна у повному обсязі без будь-яких винятків призначила свого сина ОСОБА_2 . Заповіт складений зі слів ОСОБА_3 , а також у зв`язку з тим, що остання має вади зору та не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за її дорученням, в присутності її та нотаріуса текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Заповіт власноручно підписаний заповідачем ОСОБА_3 , свідками у присутності нотаріуса о 13.30. Цей заповіт посвідчений у будинку АДРЕСА_1 за місцем фактичного проживання ОСОБА_3 у зв`язку з похилим віком заповідача та неможливістю дістатись до приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса.
Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 23 квітня 2019 року заповіт ОСОБА_3 від 12 січня 2018 року є чинним.
На підставі заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини від 23 квітня                2019 року приватним нотаріусом Пачевою І. І. була відкрита спадкова справа, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 19/2019. 
09 вересня 2019 року з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 звернулась ОСОБА_1 .
Листом від 11 вересня 2019 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пачева І. І. повідомила ОСОБА_1 про те, що                        12 січня 2018 року від імені ОСОБА_3 посвідчено заповіт не на її користь, тому вона, за відсутності у неї передбачених статтею 1241 ЦК України підстав (право на обов`язкову частину у спадщині), позбавлена права на спадщину.
02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 . Спадщина складається з житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження у цій справі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року є посилання заявника на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування статей 1253, 1248, 1257 ЦК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У справі, яка переглядається, позовні вимоги за змістом зводяться до доведення нікчемності заповіту, складеного 12 січня 2018 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , з підстав порушення нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при його посвідченні.
У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.
Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.
Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.
Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.
Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникало б жодного сумніву в цьому.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду  від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від                            21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі                 № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. 
Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовивши в позові, виходили із недоведеності позовних вимог, зокрема з того, що позивачкою не доведено порушення порядку посвідчення заповіту, а також того, що свідок                   ОСОБА_4 є близьким родичем ОСОБА_2 і мала особисту зацікавленість під час його підписання.
При цьому суди не звернули увагу на те, що вимога про визнання заповіту нікчемним не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити саме з цієї підстави.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07 квітня                 2021 року у справі № 665/103/18 (№ 61-21199св19), від 13 вересня 2021 року у справі  № 146/898/20 (№ 61-10983св21), від 08 грудня 2021 року  у справі                  № 323/501/20 (провадження № 61-427св21) про встановлення нікчемності заповіту.
Зважаючи на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, однак помилилися з підставою для такої відмови, тому оскаржувані судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково постановлені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду змінити в мотивувальних їх частинах з підстав, зазначених у цій постанові; в іншій частині судові рішення залишити без змін.
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну судових рішень у їх мотивувальних частинах, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну  скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 14 грудня                     2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 серпня                      2021 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, в іншій частині судові рішення залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
 Головуючий	М. Є. Червинська  	
 Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун