ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2022 року 
м. Чернівці
справа №725/4377/21
провадження 822/342/22
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,
за участю секретаря Паучек І.І.,
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради 
апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 15 лютого 2022 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Нестеренко Є.С.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі – ТзОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення та звільнення приміщення від особистих речей.
Позов мотивовано тим, що 22 травня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №1287, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 31 000 євро.
Для забезпечення зобов`язань за договором про іпотечний кредит №1287, ОСОБА_1 передав в іпотеку двохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення прав вимоги за договором про іпотечний кредит № 1287.
ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, а тому ТзОВ «Кредитні ініціативи», на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п 5.3. договору) 24 квітня 2021 року зареєструвало за собою право власності на двохкімнатну квартиру, загальною площею 43,5 кв.м., житловою тощею 27,2 кв.м., яка знаходиться за вищевказаною адресою.
Згідно з довідкою Відділу ведення територіальної громади Чернівецької міської ради від 14 травня 2021 року, в спірній квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Позивач звертався до відповідачів з вимогою щодо звільнення житлового приміщення, проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселитися.
Просив суд виселити відповідачів: ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з двохкімнатної квартири, загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати їх звільнити вказану квартиру від особистих речей. Вирішити питання про судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 15 лютого 2022 року у задоволенні позову ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення та звільнення приміщення від особистих речей відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира, яка передана в іпотеку, придбана за рахунок кредитних коштів, а тому таке виселення проводиться з наданням іншого постійного житла.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ТзОВ «Кредитні ініціативи» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.
Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що предмет іпотеки не будо придбано за кредитні кошти, оскільки суми кредиту вистачає на покриття вартості іпотечного майна. ТзОВ «Кредитні ініціативи» є новим власником спірної квартири, відповідачі створюють перешкоди у здійсненні прав власника, а тому новий власник вправі вимагати виселити відповідачів зі спірної квартири. 
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Згідно з договором про іпотечний кредит №1287 від 22 травня 2007 року укладеним між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 останній отримав кредит у розмірі 31 000 євро.
Для забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк і ОСОБА_1 22 травня 2007 року уклали договір іпотеки, за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру, загальною площею 43,5 кв.м., житловою тощею 27,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитом.
Згідно з довідкою Відділу ведення територіальної громади Чернівецької міської ради від 14 травня 2021 року, в спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 квітня 2021 року, ТзОВ «Кредитні ініціативи» є власником двохкімнатної квартири, загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».
За змістом частини першої статті 575ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.
Згідно зі статтею 1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі-Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Законом України від 22 вересня 2011року №3795-VI«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг»  внесено зміни до статті109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення,що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються, як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти.
У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
З матеріалів справи вбачається, що умовами іпотечного договору, укладеного 22 травня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 , предметом якого є надання в іпотеку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , передбачено, що іпотекою за ОСОБА_1 забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця, при цьому, предмет іпотеки належить іпотекодавцю, на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2007 року, укладеного між іпотекодавцем та ОСОБА_4 ..
Відповідно до пункту 2.6 договору про іпотечний кредит від 22 травня 2007 року №1287, кредит надається позичальнику для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 та для ремонту і обладнання житла.
Отже, зазначене підтверджує той факт, що спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів і забезпечена іпотекою цього житла.
Суд першої інстанції наведеного не врахував, не звернув увагу, що предмет іпотеки було придбано позичальником у день укладення договору про іпотечний кредит та іпотечного договору, а кредитні кошти були надані позичальнику на придбання квартири тією самої, що і предмет іпотеки.
Оскільки спірне домоволодіння було придбане за рахунок кредитних коштів та передано в іпотеку позивачу, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів, без надання іншого постійного жилого приміщення. 
Вимоги позивача щодо зобов`язання відповідачів звільнити зазначену квартиру від особистих речей охоплюються вимогою щодо виселення.
Щодо висновку суду про те, що позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування слід зазначити наступне.
Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (стаття 2).
Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33).
Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником(частина перша статті 405 ЦК України).
Згідно зі статтями150,156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку),квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року,передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний до пологовий і після пологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування,житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Відповідно до статей17,18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Згідно з пунктом 40 глави 1 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, уразі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів.
Оскільки статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину.
Тобто, право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи.
Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.
Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірній квартирі був зареєстрований 10 червня 2014 року, після укладення іпотечного договору. 
Відповідно до п. 4.2.5 Іпотечного договору, іпотекодавець має право за попередньою письмовою згодою іпотекодержателя здійснювати реєстрацію (прописку) осіб на житлову площу, обтяжену даною іпотекою, а також передавати її в найм (оренду) іншій особі (особам) для їх тимчасового проживання, з врахуванням вимог п. 1.4.12 цього Договору.
У матеріалах справи відсутні дані про те, що іпотекодавець ОСОБА_1 звертався до іпотекодержателя із заявою про надання згоди на реєстрацію ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, а іпотекодержатель надавав такий дозвіл.
ОСОБА_1 в порушення умов Іпотечного договору здійснив таку реєстрацію співвідповідачів у іпотечній квартирі після укладення іпотечного договору.
Отже, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди іпотекодержателя, а тому підлягають виселенню із вказаної квартири на вимогу нового власника спірного майна.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до положень п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Щодо судових витрат
Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції у частині виселення та ухвалення нового судового рішення в цій частині про задоволення позову. Мотивувальну частина рішення суду першої інстанції про зобов`язання відповідачів звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , від особистих речей, слід змінити, виклавши їй в редакції цієї постанови.
Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме, однієї немайнової вимоги про виселення, то судові витрати сплачені ТзОВ «Кредитні ініціативи» за цю вимогу підлягають стягненню. 
За подання позовної вимоги про виселення ТзОВ «Кредитні ініціативи» сплатило 2270 гривень, що підтверджується квитанцією від 25 червня 2021 року.
За подання апеляційної скарги за вказану вимогу апелянт сплатив 3405 гривень, що підтверджується квитанцією від 06 квітня 2022 року.
Отже, з відповідачів на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» слід стягнути по 756 гривень 66 копійок з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та по 1135 гривень з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.
Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 15 лютого 2022 року у частині відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення задовольнити.
Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Змінити мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 15 лютого 2022 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , від особистих речей, виклавши її в редакції цієї постанови.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» по 756 гривень 66 копійок з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та по 1135 гривень з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови - 17 червня 2022 року.
Головуючий М.І. Кулянда
Судді: Н.Ю. Половінкіної 
О.О. Одинака