КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

 Справа № 756/2911/17                                                                                Головуючий у І інстанції Луценко О.М.
     Провадження №22-ц/824/1028/2022                                                        Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
18 травня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Відкритого акціонерного товариства «БГ Банк», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредит-Фінанс», Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна про визнання договору іпотеки недійсними, скасування рішення державного реєстратора,
УСТАНОВИВ:
 
у лютому 2017 року року позивачі звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ВАТ «БГ Банк», треті особи ТОВ «Вердикт фінанси», служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна про визнання договору іпотеки недійсними, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 16.09.2019, просили суд:
- визнати недійсним договір іпотеки № 180, укладений 26.11.2007 між ВАТ «БГ Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М. та зареєстрований в реєстрі під № 6066.
В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що 26.11.2007 між ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства» (правонаступник ВАТ «БГ Банк») та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №180, згідно з яким відповідач отримав в борг грошові кошти у розмірі 110 000,00 доларів США. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства» (правонаступник ВАТ «БГ Банк») та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали, а банк прийняв в іпотеку належне іпотекодавцям на праві власності нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56,60 кв.м., житловою площею 33,0кв.м. 
04 серпня 2010 року між ВАТ «БГ Банк» та ТОВ « Вердикт Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги згідно з Договором іпотеки, відповідно до якого новий іпотекодержатель прийняв право вимоги за основним договором в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору.
Позивачі вказували, що укладеним договором грубо порушено їхні права, оскільки на момент укладення даного договору вони були неповнолітні та дана квартира згідно свідоцтва про право власності на житло належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних долях, тобто позивачам на праві приватної власності належала по ј частини квартири кожному. 
Щодо підстав для визнання договору іпотеки недійсним, то позивачі вказують, що законодавець забезпечив захист прав та інтересів неповнолітніх і малолітніх дітей, прописавши норму, згідно якої для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідно попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Спірний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому на підставі ст. 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини.
Позивачі вважали, що відповідачі своїми діями, уклавши договір іпотеки, порушили законні права та інтереси неповнолітніх дітей на той час на законне право на житло.
В подальшому, позивачами було подано заяву про збільшення позовних вимог, яка була прийнята судом першої інстанції до розгляду. У вказаній заяві позивачі зазначили, що їм стало відомо про прийняття державним реєстратором філії Комунального підприємства «ДОБРОБУТ» Литвинівської сільської ради у м. Києві Демченком С.О. рішення від 04.04.2018 року про реєстрацію за ТОВ «Вердикт Фінанс» право власності на іпотечне майно: квартиру АДРЕСА_1 .
Вважають, що за наслідками визнання недійсним договору іпотеки № 180, укладеного 26.11.2007 між ВАТ «БГ Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , суд має також вирішити питання про скасування вищевказаного рішення державного реєстратора від 04.04.2018 року.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. 
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначають, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, а саме Свідоцтва про право власності на житло, копія якого була надана позивачами разом із позовом.
Крім того, судом першої інстанції не застосовано положення статті 578 ЦК України та частини 2 статті 6 Закону України «Про іпотеку», згідно із якими майно, що є у спільній власності, може бути передано в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї, як на окремий об`єкт нерухомості.
23.11.2021 року представником третьої особи - ТОВ «Вердикт Фінанс» - адвокатом Слостіним А.Г. подано відзив на апеляційну скаргу з пропуском визначеного апеляційним судом строку на його подання, про поновлення якого заявлено відповідне клопотання.
Оцінивши доводи представника третьої особи щодо поважності причин пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про продовження цього строку.
У своєму відзиві адвокат Слостін А.Г. не погоджується із викладеними в апеляційній скарзі доводами, підтримуючи позицію ТОВ «Вердикт Фінанс», викладену у відзиві на позов та інших письмових поясненнях, які були подані до суду першої інстанції. Зазначає, зокрема, що оспорюваний договір іпотеки був укладений в належній формі, дієздатними та правоздатними сторонами, на підставі їх вільного волевиявлення та спрямовані на реальне настання юридичних наслідків, відтак підстави для визнання його недійсним - відсутні. Вважає, що сам по собі факт укладення іпотечного договору жодним чином не зменшив та не обмежив права на той час дітей - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін - як законне та обґрунтоване.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направили на адресу апеляційного суду відповідь на відзив, в якому звертають увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що подану ТОВ «Вердикт Фінанс» копію договору іпотеки не можна вважати належним доказом у справі.
Інших відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.
13.04.2022 року до Київського апеляційного суду надійшла заява від адвоката Слостіна А.Г. про зміну найменування ТОВ «Вердикт Фінанс» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредит-Фінанс».
В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Вареник А.М. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені за наявною в матеріалах справи адресою їх проживання шляхом направлення судових повісток.
Треті особа своїх представників для участі у справі не направили.
Від Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної надійшла  заява про розгляд справи за відсутності їх представника.
Згідно із положенням ч. 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 26.11.2007 між ВАТ Універсальний банк розвитку та партнерства (правонаступник - ВАТ «БГ Банк») та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №180, за умовами якого останній отримав в борг грошові кошти у розмірі 110 000,00 доларів США на строк до 24.11.2017 року.
Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства»(правонаступник - ВАТ «БГ Банк») та відповідачами  ОСОБА_3 (боржником) та  ОСОБА_4 (разом - іпотекодавці) укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали, а банк прийняв в іпотеку належне іпотекодавцям на праві власності нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56,60 кв.м., житловою площею 33,0 кв.м.
Згідно п. 1.2 договору іпотеки, відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що вищевказаний предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району                 м. Києва від 25.10.2007 року, згідно з розпорядженням (наказом) 25.10.2007 року № 3257 та зареєстрованого Київським бюро технічної інвентаризації на праві спільної часткової власності на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» і записана у реєстрову книгу 30.10.2007 року № 749, що підтверджується довідкою - характеристикою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за № 1291034 від 09.11.2007року.
Згідно з п. 2.1.12 договору іпотеки відповідачі (іпотекодавці) підтвердили, свідчили та гарантували, що членів сім`ї - дітей, які б мали право проживання в квартирі, що є предметом іпотеки, немає. Зміст законодавства, щодо права дітей (осіб до 18 років) - членів сім`ї на проживання  (особистий сервітут) та те, що для здійснення будь яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування та правові наслідки вчинення правочину без надання такої згоди, їм роз`яснені та зрозумілі.
Договір іпотеки був укладений у письмовій формі, підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М., реєстровий № 6066.
Судом першої інстанції також було витребувано у приватного нотаріуса КМНО Іванової Л.М. належним чином завірені копії документів, на підставі яких було посвідчено оспорюваний договір іпотеки  від 26 листопада 2007 року за номером №6066.
На запит суду приватний нотаріус Іванова Л.М. надала, крім копії договору іпотеки, копію Довідки-характеристики Київського міського БТІ від 09.11.2007 року, видану ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про те, що нерухоме майно, яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим № 749 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва від 25.10.2007 року, згідно з розпорядженням (наказом) 25.10.2007 р. №3257. (том 2 а.с. 66)
Також, надано Довідку форми КП «Житлосервіс Приозерне» Оболонського району в м. Києві №16443 від 14.11.2007 року про те, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 (з 30.03.1993), ОСОБА_4 (дружина) (з 30.03.1993) (а.с.67том 2).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції встановлено, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі дітей. 
Колегія суддів апеляційного суду в цілому з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третястатті 215 ЦК України).
Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи булопорушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.
Згідно з ч. 4, 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
Відповідно до ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18).
Системне тлумачення вказаних вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуження здійснюється батьками або особами, які їх замінюють.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
У постанові від 20 січня 2016 року № 6-2940цс15 Верховний Суд України, відмовляючи в задоволенні позову про визнання договорів іпотеки недійсними щодо майна, право на яке має дитина, через відсутність дозволу органу опіки та піклування на його укладення, зробив правовий висновок, відповідно до якого норма статті 177 СК України, статті 16 Закону України "Про охорону дитинства" та статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. 
Згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. 
ЦК України, як і спеціальний Закон, не містять норм, які б зменшували або обмежували право власника або членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
З огляду на наведе, доводи позивачів про те, що на час укладення спірного договору іпотеки вони були співвласниками майна та зареєстровані у іпотечній квартирі, а тому необхідна була згода органу опіки та піклування,ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, оскільки виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих порушення майнових прав неповнолітніх дітей - позивачів внаслідок укладення оспорюваного договору іпотеки.
Щодо доводів позивачів про відсутність їх згоди, як співвласників нерухомого майна, на укладення договору іпотеки, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки позивачі були неповнолітніми дітьми.
Верховний Суд України у своїх постановах від 30.09.2015 року у справі №6-384цс15 та від 09.11.2016 року у справі №6-930цс16 сформував правовий висновок про те, що якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.
Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.
Аналогічні висновки були зроблені і Верховним Судом, зокрема у постановах від 23.01.2019 року по справі №404/8656/15-ц та від 24.01.2019 року по справі №266/407/14-ц.
Доводи апелянтів стосовно ненадання судом першої інстанції належної оцінки подану ними оригіналу свідоцтва про право власності на житло, згідно з яким вони являються співвласниками іпотечного майна, не можуть бути взяті до уваги, оскільки на висновки суду щодо відсутності порушення їх майнових прав у зв`язку із укладенням оспорюваного договору, не впливають.
В той же час, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що даний позов було пред`явлено до неналежного відповідача.
Так, по справі встановлено та підтверджується матеріалами, що 04 серпня 2010 року між ВАТ «БГ Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги згідно з Договором іпотеки, відповідно до якого новий іпотекодержатель прийняв право вимоги за основним договором в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору.
Таким чином, з 04.08.2010 року ТОВ «Вердикт Фінанс» є правонаступником ВАТ «БГ Банк» у правовідносинах за оспорюваним договором іпотеки.
Встановлено також, що 04.04.2018 року за ТОВ «Вердикт Фінанс» було зареєстровано право власності на іпотечне майно: квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (том 1 а.с. 217).
Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. 
Відповідач- це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. 
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.
Матеріали даної справи не містять ухвали суду першої інстанції щодо залучення ТОВ «Вердікт Фінанс» до участі у справі, як відповідача.
При цьому, ВАТ «БГ Банк» не є належним відповідачем у даній справі, оскільки на підставі договору про відступлення прав вимоги від 04.08.2010 року відступив ТОВ «Вердикт Фінанс» свої права і обов`язки за оспорюваним договором іпотеки.
Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд першої інстанції повинен був відмовити у позові до такого відповідача.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з чч. 1, 4 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
 З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку що апеляційна скарга позивачів підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанцій підлягає зміні, із викладенням його мотивувальноїчастини в редакції цієї постанови. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК  року за №України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у даній справі змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 18 травня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                               Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                        Голуб С.А.
                                                                                                                                                                                                               Ігнатченко Н.В.