Справа № 761/11342/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/3688/2022

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 червня  2022 року                                                                                                 місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОК Новий Зір» про зобов`язання вчинити дії; стягнення винагороди,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання вчинити дії; стягнення винагороди.
В обґрунтування позову зазначив, що 27 липня 2017 року між сторонами було укладено договір про надання юридичних послуг № 27/07/17 від 27 липня 2017 року, за змістом якого відповідач як замовник доручив позивачу як виконавцю, а останній взяв на себе обов`язок надавати відповідачу юридичну допомогу в обсязі та на умовах, що зазначені в цьому договорі, винагорода за договором становить не менше 13000,00 грн. щомісячно.
27 листопада 2019 року відповідач повідомив позивача про розірвання в односторонньому порядку укладеного між сторонами договору, у зв`язку з чим припиняє оплату за договором.
На час звернення позивача до суду з вказаним позовом відповідач заборгував останньому винагороду за договором у розмірі 65000,00 грн. за період часу з листопада 2019 року по березень 2020 року.
У зв`язку з вищевикладеним просив суд:
- зобов`язати відповідача виконувати усі свої договірні зобов`язання, передбачені цивільно-правовим договором про надання юридичних послуг № 27/07/17 від 27 липня 2017 року та додатковою угодою № 1 до цього договору від 25 серпня 2017 року, укладеними між сторонами;
- стягнути з відповідача на користь позивача винагороду за договором у розмірі 65000,00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року позов залишено без задоволення. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
07.02.2022 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, не погоджуючись із викладеними у апеляційній скарзі доводами, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Під час розгляду справи судом встановлено, що 27 липня 2017 року між сторонами було укладено договір, відповідно до п. 1.1 якого замовник (відповідач) доручає, а виконавець (позивач) бере на себе обов`язок надавати йому юридичну допомогу в обсязі та на умовах, що зазначені в цьому договорі.
Згідно п. 2.1. договору виконавець зобов`язується щомісячно надавати замовнику необхідну правову допомогу з питань діяльності підприємства шляхом разових усних консультацій.
Замовник зобов`язується своєчасно надавати (забезпечувати) виконавцю всі необхідні документи, які є у нього та інформацію, а в разі необхідності, спеціальну літературу, засоби оргтехніки, приміщення для виконання правової роботи передбаченої даним договором.
Згідно п. 3.1. договору винагорода (вартість договору) по цьому договору (п. 2.1 даного договору) не може становити менше 13000,00 грн. щомісячно.
Цей договір укладений на термін з 27 липня 2017 року до 27 серпня 2017 року і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 4.1. договору).
25 серпня 2017року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору, відповідно до якого сторони змінили редакцію п. 4.1 договору, визначивши, що укладений між сторонами договір діє безстроково.
27 листопада 2019 року відповідач звернувся до позивача з листом № 57, з повідомленням про розірвання договору з 31 грудня 2019 року та з пропозицією до позивача про укладення додаткової угоди № 2 до договору про його розірвання.
 З листопада 2019р. і по березень 2020р. відповідачем не здійснювалась сплата позивачу винагороди за договором. 
Залишаючи позов без задоволення суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, що ним у період часу з листопада 2019 року по березень 2020 року надавалися передбачені послуги.
З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати фактично наданої послуги.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Предметом позову у даній справі є стягнення плати за договором про надання послуг.
Зважаючи на вказані процесуальні норми та правову природу договору надання послуг, позивачем для обґрунтування своїх позовних вимог мали бути представлені до суду не тільки докази, що встановлюють правовідносини між сторонами (договір про надання юридичних послуг), але й докази фактичного надання таких послуг як підстави для вимоги про їх оплату. В той же час жодного доказу з цього приводу за спірний період позивачем представлено не було.
В даній справі позивач взагалі не заперечує факту ненадання ним юридичних послуг відповідачу за спірний період. Фактично позиція позивача зводиться до наступного:  незалежно від факту надання чи ненадання послуги за договопром відповідач має сплачувати кошти позивачу. В той же час колегія суддів не можу погодитися з такою позицією позивача, оскільки фона фактично суперечить правовій природі договору надання послуг.
Найбільш наближеною зазначена позиція позивача (з точки зору апеляційного суду) є до трудових правовідносин, за якими роботодавець повинен забезпечити оплату заробітної плати працівнику незалежно від того, чи забезпечив він необхідність виконання роботи таким працівником чи ні. В той же час такий підхід не може бути застосований до даних правовідносин, оскільки між сторонами існують не трудові, а цивільно-правові правовідносини (на чому, до речі, наголошував і сам позивач), які передбачають  виникнення обов`язку оплати послуг у зв`язку із фактом їх надання. За таких умов, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставною вимогу про оплату послуг, які фактично замовником не замовлялись, а виконавцем не надавалися.
Колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставним посилання позивача на положення ч. 2 ст. 903 ЦК України, оскільки дана норма врегульовує обставини, коли замовник вчиняє активні перешкоди для вже існуючого замовлення на виконання робіт (надання послуг). В даному ж випадку ситуація є відмінною від вищеописаної, оскільки фактично послуги у спірний період і не замовлялися, про що вже було зазначено вище.
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько