Постанова
Іменем України
 
02 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 331/1054/21
провадження № 61-17984 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., 
Коломієць Г. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Енергодарський міський голова Орлов Дмитро Олегович, комунальне підприємство «Тепловодоконал» Енергодарської міської ради Запорізької області, департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради,
представник Енергодарського міського голови Орлова Дмитра Олеговича - адвокат Вишнякова Ірина Олександрівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Маловічко С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до Енергодарського міського голови Орлова Д. О., комунального підприємства «Тепловодоконал» Енергодарської міської ради Запорізької області (далі - КП «ТВК» ЕМР), департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (далі - департаменту реєстраційних послуг ЗМР) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 03 жовтня 
2019 розпорядженням Енергодарського міського голови № 75-кп його призначено на посаду директора КП «ТВК» ЕМР. У цей самий день міська рада уклала з ним контракт № 91, яким його призначено на вищевказану посаду. Строк дії контракту з 04 жовтня 2019 року по 05 жовтня 2020 року. Він належним чином здійснював свої трудові обов`язки, до дисциплінарної відповідальності не притягався.
Позивач зазначав, що з 01 жовтня 2020 року по 09 жовтня 2020 року 
він перебував на лікарняному, проте 02 жовтня 2020 року розпорядженням Енергодарського міського голови № 74-кп його звільнено з посади директора КП «ТВК» ЕМР у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Разом із цим, 10 жовтня 
та 12 жовтня 2020 року він виходив на роботу та здійснював свої трудові обов`язки, однак 13 жовтня 2020 року його не було допущено 
на робоче місце.
Крім того, 01 березня 2021 року йому видано трудову книжку, яка заповнена неналежним чином.
Зазначав, що його було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки: звільнено у період тимчасової непрацездатності; при звільненні не було ознайомлено з наказом про звільнення, 
не проведено остаточний рахунок, не видано належним чином оформлену трудову книжку; не надсилалася вимога про припинення контракту; 
його було допущено на робоче місце після закінчення строку дії контракту, що свідчить про продовження трудових відносин; виконуючий обов`язки директора КП «ТВК» ЕМР - ОСОБА_3 , не мав повноважень на його звільнення, так як звільнення з посади керівника комунального підприємства належить до виключних повноважень міського голови.
Крім того, не було дотримано процедури його звільнення як депутата місцевої ради, зокрема, про звільнення не повідомлено відповідну місцеву раду (частина третя статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад»). 
З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження Енергодарського міського голови 
від 02 жовтня 2020 року № 74-кп «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) КП «ТВК» ЕМР 
від 05 жовтня 2020 року № 490-к про припинення трудового договору (контракту); поновити його на посаді директора КП «ТВК» ЕМР; стягнути 
з КП «ТВК» ЕМР на його користь заборгованість із заробітної плати 
за 12 жовтня 2020 року у розмірі 3 806,56 грн; зобов`язати департамент реєстраційних послуг ЗМР внести відомості про нього як директора (керівника) КП «ТВК» ЕМР до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДРПОУ).
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року у складі судді Жукової О. Є. позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано незаконним та скасовано розпорядження Енергодарського міського голови від 02 жовтня 2020 року № 74-кп «Про звільнення 
ОСОБА_1 ». 
Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) КП «ТВК» ЕМР 
від 05 жовтня 2020 року № 490-к про припинення трудового договору (контракту). 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КП «ТВК» ЕМР.
Стягнуто з КП «ТВК» ЕМР на користь ОСОБА_1 заборгованість 
із заробітної плати за 12 жовтня 2020 року у розмірі 3 806,56 грн. 
Допущено негайне виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора КП «ТВК» ЕМР. 
В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив 
із того, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, зокрема: позивача було звільнено у період його тимчасової непрацездатності; його допущено до роботи після закінчення строку дії контракту, що свідчить про продовження строку дії трудового контракту 
на невизначений строк; при звільненні позивача не ознайомлено 
з наказом КП «ТВК» ЕМР від 05 жовтня 2020 року № 490-к, 
а також із розпорядженням Енергодарського міського голови № 75-кп 
від 03 жовтня 2019 року; виконуючий обов`язки директора КП «ТВК» ЕМР 
не мав повноважень на звільнення ОСОБА_1 , так як звільнення 
з посади керівника комунального підприємства належить до виключних повноважень міського голови.
Крім того, не було дотримано процедури звільнення позивача як депутата місцевої ради, передбаченої статтею 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про зобов`язання департаменту реєстраційних послуг ЗМР внести відомості про ОСОБА_1 
як керівника КП «ТВК» ЕМР, суд першої інстанції виходив із того, що рішення суду про поновлення позивача на посаді директора КП «ТВК» ЕМР підлягає автоматичному виконанню органами державної реєстрації та державними реєстраторами. Внесення змін до відомостей про керівника КП «ТВК» ЕМР 
у відповідному державному реєстрі на підставі рішення суду є обов`язком державного реєстратора. При цьому, департаментом реєстраційних послуг ЗМР та державними реєстраторами, станом на день ухвалення рішення, 
не було допущено протиправної бездіяльності.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2021 року апеляційні скарги Енергодарського міського голови Орлова Д. О., 
КП «ТВК» ЕМР задоволено частково. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року скасовано та прийнято постанову. 
Позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 із посади директора КП «ТВК» ЕМР відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 05 жовтня 2020 року на 12 жовтня 2020 року. 
В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що закінчення строку дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу або розпорядження 
про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. 
У спірних правовідносинах роботодавець висловив своє волевиявлення 
не продовжувати контракт із позивачем, якому було відомо, що контракт діє до 05 жовтня 2020 року. Наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку 
із закінченням строку дії трудового договору (контракту) доведена відповідачем під час розгляду справи та не спростована позивачем. Тому відсутні підстави для визнання незаконними та скасування розпорядження Енергодарського міського голови від 02 жовтня 2020 року № 74-кп 
«Про звільнення ОСОБА_1 », а також наказу (розпорядження) КП «ТВК» ЕМР від 05 жовтня 2020 року № 490-к.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції, з урахуванням судової практики Верховного Суду у подібних справах й Рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України, вказав про порушення прав позивача щодо його звільнення у період тимчасової непрацездатності. Проте за наявності підстав для його звільнення, указане порушення може бути усунуто шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності (12 жовтня 2020 року).
При цьому висновки суду першої інстанції щодо допущення позивача 
до робочого місця після закінчення строку дії контракту та виконання ним своїх трудових обов`язків є помилковими, так як позивач 12 жовтня 
2020 року перебував на підприємстві не у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Указане стосується і висновків районного суду про те, 
що позивач не був ознайомлений з розпорядженням і наказом 
про звільнення, оскільки позивач не заперечував, що напис про отримання ним вказаного розпорядження та ознайомлення з наказом зроблено іншої особою. Отримання позивачем трудової книжки 01 березня 2021 року 
не може бути підставою для поновлення його на посаді.
Крім того, позивача звільнено відповідно до пункту 2 частини першої 
статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту), що не вимагає згоди профспілкової організації.
Апеляційний суд зазначив, що частина третя статті 33 Закону України 
«Про статус депутатів місцевих рад» не встановлює неможливості звільнення депутата місцевої ради без згоди відповідної ради, а лише зобов`язує роботодавця повідомити місцеву раду про таке рішення, 
а порушення роботодавцем відповідних вимог само по собі не може бути підставою для поновлення на роботі. Разом із цим, закінчення строку дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу або розпорядження 
про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що суд першої інстанції під час відкриття провадження у справі допустив порушення норм процесуального права та не перевірив зареєстроване місце проживання позивача. 
Однак, ураховуючи те, що Енергодарський міський голова не заявляв у суді першої інстанції про непідсудність справи, й, беручи до уваги місце реєстрації позивача з 23 березня 2021 року, відсутні правові підстави для скасування судового рішення, яким вирішено позов по суті.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд вказав, що оскільки позивач оскаржує рішення суду першої інстанції у частині незадоволених позовних вимог, а підстави для поновлення позивача 
на посаді директора КП «ТВК» ЕМР відсутні, тому апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись 
на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення й залишити у силі рішення суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник зазначає те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Крім цього, необґрунтовано відхилено клопотання про виклик свідків та витребування доказів, належним чином не досліджено зібрані у справі докази, 
що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідачі постанову суду апеляційної інстанції у касаційному порядку 
не оскаржили.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 331/1054/21 із суду першої інстанції. Надіслано іншому учаснику справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив 
на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що внаслідок звільнення 
у період його тимчасової непрацездатності він не підлягає поновленню, 
а належним способом захисту його трудових прав є зміна дати звільнення. 
Крім того, апеляційний суд не врахував, що його звільнення відбулося 
з порушеннями вимог трудового законодавства, зокрема: при звільненні його не ознайомлено з відповідним наказом, не проведено остаточний розрахунок, не видано належним чином оформлену трудову книжку, запис 
у трудовій книжці здійснено з порушенням вимог законодавства, звільнення не погоджено з профспілковою організацією, місцеву раду, депутатом якої він був на день звільнення, не попереджено про звільнення. 
Зазначає, що його було допущено до робочого місця після закінчення строку дії контракту, що свідчить про продовження з ним трудових правовідносин на безстроковій основі. 
Вказує, що судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено 
у задоволенні його клопотань про виклик свідків, про витребування доказів, а також про відкладення розгляду справи. 
Посилається на судову практику Верховного Суду у подібних, на його думку, справах.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу 
У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного 
Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу від КП «ТВК» ЕМР 
та від представника Енергодарського міського голови Орлова Д. О. - адвоката Вишнякової І. О., в яких вказується, що оскаржуване судове рішення є законними та обґрунтованими, просять залишити його без змін, 
а касаційну скаргу - без задоволення. 
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір 
є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішнього трудового розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені 
на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.
У справі, яка переглядається, встановлено, що розпорядженням Енергодарського міського голови від 03 жовтня 2019 року № 75-кп 
«Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено на посаду директора КП «ТВК» ЕМР на термін та на умовах, визначених контрактом 
від 03 жовтня 2019 року № 91 (а. с. 8, т. 1).
03 жовтня 2019 року між Енергодарською міською радою та позивачем укладено контракт № 91, відповідно до якого ОСОБА_1 призначено 
на посаду директора КП «ТВК» ЕМР та після підписання контракту 
він являється керівником підприємства, зі строком дії до 05 жовтня 
2020 року (а. с. 11-14, т. 1).
Згідно з пунктом 6.2.1 контракту він припиняється після закінчення терміну його дії. Термін дії та інші умови контракту погоджено сторонами 
у пункті 7.1 контракту. 
Таким чином, сторони при укладенні трудового договору обумовили його строк та подію, за яких він буде припинений.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли особисто складав 
та підписував заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.
Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.
Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Встановлено, що 02 жовтня 2020 року розпорядженням Енергодарського міського голови № 74-кп «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено контракт від 03 жовтня 2019 року № 91 у зв`язку із закінченням терміну його дії та звільнено ОСОБА_1 із посади директора КП «ТВК» ЕМР у зв`язку 
із закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 
частини першої статті 36 КЗпП України (а. с. 90, т. 1).
Відповідно до наказу (розпорядження) КП «ТВК» ЕМР від 05 жовтня 
2020 року № 490-к, виданого на підставі розпорядження Енергодарського міського голови № 74-кп «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено з посади директора у зв`язку з закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України; також передбачалася виплата компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки (а. с. 9, т. 1).
Із цим наказом позивач ознайомлений під підпис 05 жовтня 2020 року 
(а. с. 9, т. 1), що ним не заперечується.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що роботодавець висловив своє волевиявлення не продовжувати контракт з ОСОБА_1 , якому було відомо, що контракт діє 
до 05 жовтня 2020 року. Наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку 
із закінченням строку дії трудового договору (контракту) доведена відповідачем під час розгляду справи та не спростована позивачем.
Тобто відсутні підстави для поновлення позивача на посаді.
Разом із цим, згідно зі статтею 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року 
№ 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 
щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої 
статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, 
що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем 
для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій 
є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення 
та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення 
частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються 
на всі трудові правовідносини.
Указаний висновок викладено також у постанові Верховного Суду 
від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження 
№ 61-17196св19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року 
у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) зроблено правовий висновок про те, що у разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин 
суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 
ЦПК України).
У даній справі встановлено, що позивач з 01 жовтня по 09 жовтня 
2020 року перебував на лікарняному (а. с. 18-19, т. 1).
Таким чином, апеляційний суд, врахувавши, що наказ про звільнення позивача видано у період, коли він був непрацездатним, вірно скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , яким змінив дату звільнення позивача, так як порушення прав позивача у цьому випадку може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності 
за наявності підстав для звільнення.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові 
від 16 грудня 2020 року у справі № 461/7292/17, провадження 
№ 61-38440св18.
Посилання касаційної скарги про неврахування судом апеляційної відповідної судової практики Верховного Суду є безпідставними, оскільки фактичні обставини у наведених заявником справах та у справі, 
яка переглядається, є різними. 
При цьому зроблені апеляційним судом висновки по суті вирішення спору узгоджуються із сталою та сформованою судовою практикою Верховного Суду, а застосовані правові позиції є релевантними до спірних правовідносин.
Доводи заявника касаційної скарги про те, що звільнення відбулося 
з порушеннями вимог трудового законодавства, зокрема: що при звільненні його не ознайомлено з відповідним наказом, не проведено остаточний розрахунок, не видано належним чином оформлену трудову книжку, запис 
у трудовій книжці здійснено з порушенням вимог законодавства, звільнення не погоджено з профспілковою організацією та інші, були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Указане стосується і доводів про те, що позивача було допущено 
до робочого місця після закінчення строку дії контракту, яким у суді апеляційної інстанції також надано відповідну оцінку. Зокрема, апеляційним судом надано належну оцінку документам від 12 жовтня 2020 року, 
які підписані позивачем (заява про вирахування із заробітної плати 
за використане паливо; акт приймання-передачі лікарняного листа; обхідний лист працівника, який звільняється з підприємства; акти внутрішнього переміщення основних засобів), та зроблено вірний висновок про те, що позивач 12 жовтня 2020 року перебував на підприємстві 
не у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Належних та допустимих доказів того, що    ОСОБА_1 після закінчення строку дії контракту продовжував виконувати трудові обов`язки матеріали справи не містять, 
а роботодавець висловив своє волевиявлення не продовжувати контракт 
з працівником.
Крім того, сторони при укладенні контракту серед підстав його припинення вказали закінчення терміну дії контракту (пункт 6.2.1 контракту).
При цьому апеляційний суд зробив правильний висновок і про те, 
що письмове попередження відповідної міської ради про звільнення 
з роботи працівника вимагається у разі його звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, проте закінчення строку дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу або розпорядження 
про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт. У спірних правовідносинах власник не висловив своє бажання продовжувати трудові відносини із працівником після закінчення строку дії трудового контракту, а тому звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку дії контракту було проведено з додержанням вимог чинного законодавства. Тобто роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку 
із закінченням строку дії контракту, діяв у межах та відповідно до норм трудового законодавства, а також умов укладеного між сторонами строкового трудового договору.
Посилання касаційної скарги на порушення апеляційним судом норм процесуального права відхиляються Верховним Судом, оскільки суд апеляційної інстанції переглянув справу відповідно до положень статті 367 ЦПК України й ухвалив правильне рішення, надавши належну правову оцінку всім доводам сторін і поданим ними відповідно до вимог процесуального закону доказам. При цьому мотиви відмови апеляційного суду у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи викладені в тексті оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.
Судове рішення апеляційного суду є правильним по суті й законним, а тому не може бути скасованим з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення 
та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване 
судове рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом 
не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 28 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
 
Б. І. Гулько
 
Г. В. Коломієць