ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/4676/21	Головуючий у 1-й інстанції - Братасюк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/426/22 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 301030300 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Міщій О. Я., Парандюк Т. С., 
за участю секретаря - Сович Н.А. 
та сторін: позивача  ОСОБА_1 , третьої особи: ОСОБА_2 та їхнього представника — адвоката Кукурудзи А.Є., представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Островської О.Н.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/4676/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області про скасування державної реєстрації, припинення права власності та визнання майнового права на мансардне приміщення, -
В С Т А Н О В И В:
у березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , вчинену в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 25732051 від 30 жовтня 2015 року, запис про право власності №11835258 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 763654461101), з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру; визнання за ОСОБА_1 майнові права на мансардне приміщення, загальною площею 67,0 кв. метрів, яке є приналежністю до квартири АДРЕСА_2 ; стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат (том 1, а.с. 1-7).
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 зазначив, що є співвласником квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_4 , отримавши грошові кошти від нього та інших співвласників квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , для здійснення надбудови мансардного приміщення над його квартирою АДРЕСА_6 , замість мансардних приміщень для розширення 4-х квартир другого поверху багатоквартирного житлового будинку  АДРЕСА_7 , збудував окремий мансардний поверх над вказаним будинком з окремим входом до нього. В подальшому, не повідомляючи його та інших осіб, які повністю оплатили будівництво мансардних приміщень, звернувся до Тернопільського міськрайонного суду, рішенням якого по справі №2-9144/09 від 29 грудня 2009 року за ним визнано право власності на нерухоме майно - мансардний поверх, загальною площею 243,4 кв.м., житловою площею 139,3 кв.м., житлового будинку по АДРЕСА_7 . Надалі між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу 25/100 частин мансардного поверху житлового будинку по АДРЕСА_7 , який був посвідчений 03 серпня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №3416. Вказана частка мансардного поверху розташована безпосередньо над його квартирою та була збудована за його власні кошти. Незважаючи на те, що багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_7 , після проведення реконструкції в експлуатацію не вводився 25 жовтня 2015 року,  ОСОБА_3  зареєструвала право власності на 25/100 частин мансардного поверху житлового будинку по  АДРЕСА_7 , як об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 . Постановою №286-18/08 від 12 грудня 2008 року ОСОБА_4  було притягнено до адміністративної відповідальності за те, що він “без дозволу на виконання будівельних робіт органів держархбудконтролю, без погодженої і затвердженої в установленому порядку проектної документації здійснює реконструкцію горища з відхиленням від робочого проекту надбудови мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 ”. Окрім того, вироком Тернопільського міськрайонного суду у справі №1-254/1 від 09 серпня 2011 року ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Таким чином, встановлено, що дахом багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 до здійснення його реконструкції було горище, яке було допоміжним приміщенням вказаного житлового будинку. Вважає, що реконструйоване горище житлового будинку в мансардний поверх у будинку  АДРЕСА_7 , зокрема в частині 25/100 частин вказаного мансардного поверху, що розташована над квартирою АДРЕСА_6  цього будинку, вибуло з його власності поза його волею в результаті злочинних дій  ОСОБА_4  та на підставі вказаного вище рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2009 року, яке в подальшому було скасовано рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2010 року. Водночас зауважує, що враховуючи те, що реконструйований багатоквартирний житловий будинок  АДРЕСА_7 , не введений в експлуатацію, у відповідача не могло виникнути право власності на квартиру  АДРЕСА_1 , а якщо і виникло таке право, то підлягає припиненню. Оскільки  ОСОБА_4 згідно закону не набув право власності на мансардний поверх в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_7 , по причині не введення його в експлуатацію, а тому він не міг розпоряджатись ним як в цілому так і його частками, зокрема і укладати відповідні договори купівлі-продажу вказаного мансардного поверху чи його часток. З огляду на наведене, договір купівлі-продажу 25/100 частин мансардного поверху житлового будинку по  АДРЕСА_7 , який посвідчений 03 серпня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №3416 є неукладеним. Тому, просить скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , вчинену в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 25732051 від 30 жовтня 2015 року, запис про право власності №11835258 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 763654461101), з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру. Також враховуючи те, що реконструйований багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_7 не введений в експлуатацію, та те, що зазначені 25/100 частин мансардного поверху було збудовано за його кошти і є мансардним приміщенням, яке за своєю правовою природою є приналежністю до головної речі, якою є квартира АДРЕСА_6 вказаного будинку, і створювалось для розширення вказаної квартири, вважає, що єдиним і належним способом захисту його прав буде визнання за ним майнових прав на мансардне приміщення, яке є приналежністю до його квартири, тому просить визнати за ним майнові права на мансардне приміщення, загальною площею 67,0 кв.м., яке є приналежністю до квартири АДРЕСА_3 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області про скасування державної реєстрації, припинення права власності та визнання майнового права на мансардне приміщення — відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 000 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (том 1, а.с. 205-208).
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року у справі №607/4676/21 та задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на те, що воно суперечить вимогам як процесуального, так і цивільного законодавства України, а тому, підлягає скасуванню (том 1, а.с. 216-222).
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що зміна поверховості будинку є його реконструкцією. Мансардний поверх, як об`єкт нерухомого майна та предмет договору купівлі-продажу від 03 серпня 2010 року, міг би з`явитись лише після введення 8-квартирного будинку АДРЕСА_7 до експлуатації після повного завершення усіх будівельних робіт з його реконструкції. Проте, ОСОБА_4 з питанням введенням реконструйованого житлового будинку АДРЕСА_7 до компетентного органу не звертався, що підтвердив у судовому засіданні та встановлено в рішенні апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2010 року у справі №2-9144/09. За таких обставин, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 03 серпня 2010 року не відповідає вимогам укладеного договору, а тому, не створює жодних правових наслідків для його сторін, оскільки об`єкту нерухомого майна, зокрема, мансардного поверху не існувало та не існує. ОСОБА_3 у порушення вимог ст.364 ЦК України провела виділ із права спільної часткової власності в розмірі 25/100 часток, що законодавством України не передбачено і без правової підстави зареєструвала за собою право власності на 25/100 часток. Крім цього, остання у порушення ЦК України задекларувала проведення реконструкції незавершеного будівництва мансардного поверху з метою реконструкції власної квартири шляхом збільшення її площі за рахунок простору горища. Згоди від будь-кого із співвласників будинку АДРЕСА_7 ОСОБА_3 не отримувала.
Від третьої особи ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що в апеляційній скарзі неправильно, на її погляд зазначено вимоги ст.388 ЦК України, а в даному конкретному випадку слід застосувати вимоги ст.1212 ЦК України. У решті погоджується із апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Від представника ОСОБА_3 — адвоката Островської Олесі Нектаріївни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року в справі №607/4676/21 — без змін. 
Вказує, що власники квартир багатоквартирного будинку по АДРЕСА_7 , в тому числі позивач, не були співвласниками на праві спільної сумісної власності згідно ч.2 ст.382 ЦК України, ст.1 ЗУ “Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку” мансардного поверху цього будинку. Нежитлове приміщення — мансарда у вказаному будинку не відносилась до житлового фонду у була самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. При реєстрації за ОСОБА_3 . Права власності на квартиру АДРЕСА_1 нею було надано декларацію № ТП 14252780486 про готовність до експлуатації реконструйованої частини мансардного поверху у квартирі АДРЕСА_1 . Загальною площею 67 кв.м, житловою 45,3 кв.м. Отже, ОСОБА_3 , уклавши з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 25/100 частин мансардного поверху житлового будинку по АДРЕСА_7 не порушила законних прав та інтересів позивача. 
ОСОБА_4 , третя особа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області своїм правом на відзив не скористалися.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Кукурудза А.Є. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладеній в ній.
Третя особа: ОСОБА_2 та її представник адвокат Кукурудза А.Є. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладеній в ній.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Островська О.Н. апеляційної скарги не визнала, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
ОСОБА_4 , третя особа: Управління ДАБІ у Тернопільській області в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №4600602958045.
У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає, з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 24 вересня 2007 року, виданого міським бюро технічної інвентаризації м. Тернополя. Кожному із співвласників належить по 1/2 частині квартири (том 1, а.с. 31).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2009 у справі №2-9144/09 за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа TOB “Міське бюро технічної інвентаризації” про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно - мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_8 (том 1, а.с. 46-47).
01 березня 2010 року на підставі даного судового рішення TOB “Міське бюро технічної інвентаризації” зареєструвало право приватної власності за ОСОБА_4 на мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта: 2989817602.
Як вбачається із укладеного 03 серпня 2010 року договору купівлі-продажу 25/100 часток мансардного поверху житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., реєстровий №3416, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купила 25/100 часток мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_7 , загальною площею 53,5 кв.м, що складається із: 12-1 коридор, пл. 10,4 кв.м; 12-3 кухня, пл. 9,2 кв.м; 12-2 кімната, пл. 31.7 кв.м; 12-4 санвузол, пл. 2,2 кв.м. (том 1, а.с. 42-43).
Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, рішення Тернопільського міськрайонного суду у справі №2-9144/09 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 . Як зазначено у судовому рішенні “…з матеріалів справи вбачається, що крім ОСОБА_4 , який був замовником даного будівництва, співвласниками двоповерхового житлового будинку АДРЕСА_7 , зокрема, його другого поверху, над яким здійснювалась реконструкція, є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 . Реконструкція проводилась з метою надбудови (розширення) чотирьох квартир АДРЕСА_6 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_10 власниками яких є відповідно: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з влаштуванням входу до мансардного поверху з цих квартир, про що свідчить нотаріально завірені заяви власників зазначених квартир та архітектурно-планувальне завдання №735, затверджене начальником управління містобудування та архітектури Тернопільського міськвиконкому від 28 квітня 2006 року. Дана реконструкція проведена без належного дозволу на виконання будівельних робіт…” (том 1, а.с. 48-49).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/3851/13-ц від 02 вересня 2013 року за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , третя особа ОСОБА_18 про встановлення нікчемності правочинів, яке набрало законної сили, встановлено у тому числі нікчемність договору купівлі-продажу 22/100 частки мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 , посвідчений 03 серпня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., реєстровий №3416.
Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 03 грудня 2013 року у справі №607/3851/13-ц рішення Тернопільського міськрайонного суду в цій частині залишено без змін.
19 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийняв у справі №607/3851/13-ц ухвалу, якою рішення Тернопільського міськрайонного суду від 02 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 03 грудня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1, а.с. 115-118).
За результатами нового розгляду справи №607/3851/13-ц Тернопільський міськрайонний суд 02 липня 2019 року прийняв рішення, яким відмовив у задоволенні нікчемності правочину, укладеного ОСОБА_3 03 серпня 2010 року. Вказане рішення суду залишене в силі постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 березня 2020 року (том 1, а.с. 119-134).
На підставі договору про поділ мансардного поверху, укладеного між ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом 26 жовтня 2015 року і в результаті реконструкції належної їй частки мансардного поверху в квартиру АДРЕСА_1 , за нею було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно від 30 жовтня 2015 року і Витяг з державного реєстру від 30 жовтня 2015 року. Зазначені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2017 року в справі №607/19192/15-ц.
Тобто, на сьогоднішній день не існує такого об`єкта нерухомості як мансардне приміщення загальною площею 67 кв.м. в будинку АДРЕСА_7 .
Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 , яка є співвласником квартири АДРЕСА_3 , у грудні 2015 року зверталася з позовом до ОСОБА_3 , треті особи ОСББ “Острозького, 70”, Управління ДАБІ у Тернопільській області, Державна реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого на її ім`я 30 жовтня 2015 року, скасування державної реєстрації вищезазначеної квартири, та скасування реєстрації декларації за №ТП 14252780486 про готовність до експлуатації реконструйованої частини мансардного поверху у квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м., об`єктів до експлуатації, та витребування з її користування незаконно захопленого горища площею 13,5 кв.м. у спільну власність мешканців будинку. Після уточнення своїх вимог ОСОБА_2 просила суд зобов`язати її привести квартиру АДРЕСА_1 у стан, який існував до реконструкції, а саме: відновити 25/100 часток мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_7 площею 53,5 кв.м.
Вказаний позов рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2016 року в справі №607/19192/15-ц було задоволено частково та визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 , видане 30 жовтня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області на квартиру АДРЕСА_1 та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на зазначений об`єкт нерухомого майна; зобов`язано ОСОБА_3 привести вказану квартиру у стан, який існував до проведення нею реконструкції зазначеного нерухомого майна та відновити 25/100 часток мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_7 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (том 1, а.с. 101-103).
Однак, рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 жовтня 2016 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 скасовано та увалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Зазначеним рішенням встановлено, що в будинку по АДРЕСА_7 не було допоміжного приміщення — горища, яке б призначалося для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Фактично у вказаному будинку існувало нежитлове приміщення — мансарда, у якому не знаходилось технічне обладнання, без доступу до якого експлуатація будинку неможлива. Крім цього, зазначено, що власники квартир багатоквартирного будинку по АДРЕСА_7 , в тому числі позивачі, не були співвласниками на праві спільної сумісної власності згідно ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України, ст.1 Закону України “Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку” мансардного поверху цього будинку. Нежитлове приміщення - мансарда у вказаному будинку не відносилась до житлового фонду і була самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (том 1, а.с. 104-109).
Також судом було встановлено, що при реєстрації за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 нею надано декларацію №ТП 14252780486 про готовність до експлуатації реконструйованої частини мансардного поверху у квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м.
Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №607/19921/15-ц зазначене рішення апеляційного суду Тернопільської області залишено без змін (том 1, а.с. 110-114).
Окрім цього, у вересні 2014 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_19 , ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_6 , ОСОБА_22 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину, витребування квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності, виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про реєстрацію права власності, визнання за позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 червня 2017 року у справі №607/16948/15-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 05 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду від 17 серпня 2020 року, у задоволенні вказаного позову відмовлено (том 1, а.с. 85-100).
Вирішуючи спір суд встановив, що відсутні підстави застосування наслідків нікчемного правочину та витребування майна - квартири по АДРЕСА_11 з володіння ОСОБА_3 , так як уклавши договір купівлі-продажу 25/100 частин мансардного поверху житлового будинку по АДРЕСА_7 , ОСОБА_3 не порушила законних прав та інтересів позивачів, як співвласників багатоквартирного житлового будинку, а тому вона є добросовісним набувачем майна. Також у цій справі суд з`ясував, що спірне майно не вибувало з володіння титульних володільців, позивачі ніколи не були власниками мансардного приміщення по АДРЕСА_7 .
Із врахуванням того, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, є очевидним, що ОСОБА_1 ніколи не був власником мансардного приміщення по АДРЕСА_7 , а інвестиційного договору із ОСОБА_4 щодо будівництва мансардного поверху в будинку АДРЕСА_7 не укладав.
Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 09 серпня 2011 року, справа №1-254/11 ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину за ч.3 ст.190 КК України. Судом встановлено, що ОСОБА_4 на початку січня 2005 року умисно з метою вчинення шахрайства, проживаючи в квартирі АДРЕСА_12 та знаючи, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_3 , а ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_5 , які виявили спільне бажання побудувати над своїми квартирами мансардний поверх із влаштуванням індивідуальних входів до нього, шляхом зловживання довірою з метою заволодіти коштами ОСОБА_1 та ОСОБА_6 без наміру їх повернути, запропонував, що одноособово займеться будівництво мансардного поверху та оформлення права власності на побудований мансардний поверх. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в цей час нададуть ОСОБА_4 кошти на будівництво, що після його завершення буде оформлено право власності на частки мансардного приміщення над їхніми квартирами на ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання, не завершивши роботи із будівництва мансардного поверху, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 кошти на будівництво в сумі 85 000 гривень та від ОСОБА_6 - 79 105 гривень. В грудні 2009 року без їх відома звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із позовом про визнання за ним права власності на мансардний поверх будинку АДРЕСА_7 . Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду за ОСОБА_4 визнано права власності на мансардний поверх. Після цього з метою завершити свій злочинний намір, ОСОБА_4 без відома ОСОБА_6 та ОСОБА_1 продав мансардні приміщення над їхніми квартирами стороннім особами, не маючи наміру повертати ОСОБА_1 та ОСОБА_6 отримані від них в період з грудня 2005 по липень 2010 року кошти, чим заподіяв потерпілим матеріальної шкоди (том 1, а.с. 36-41).
Як уже було зазначено у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 02 липня 2019 року, посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на участь у будівництві мансардного поверху суд не заперечує, ці обставини встановлені обвинувальним вироком суду відносно ОСОБА_4 , однак, така участь не дає підстав стверджувати про набуття у власність майна. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вправі звернутися до суду з цивільними позовами до ОСОБА_4 про відшкодування завданої їм майнової шкоди.
Є цілком очевидним, що ОСОБА_1 є потерпілим від злочинних дій ОСОБА_4 , а не особою чиї права порушено зокрема ОСОБА_3 .
Під час розгляду справи №607/12287/15-ц судом встановлено і зроблені висновки щодо тих обставин, що ОСОБА_13 та ОСОБА_23 придбали нерухоме майно у ОСОБА_4 на підставі відплатних договорів, які були нотаріально посвідченні та проведена державна реєстрація права власності. Як продавцем, так і покупцями ОСОБА_13 , ОСОБА_23 виконані всі умови договорів, в яких сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Покупцями ОСОБА_13 і ОСОБА_23 було вжито всіх заходів для з`ясування правомочностей продавця на відчуження нерухомого майна. Нотаріусом при посвідченні договорів перевірено повноваження на укладання договорів. На момент укладання договорів продавець ОСОБА_4 мав право на вчинення дій по відчуженню нерухомого майна, оскільки був їх власником. Ні ОСОБА_13 , ні ОСОБА_23 не знали і не могли знати про можливість виникнення в майбутньому судового рішення, яким би було скасовано право власності на майно у ОСОБА_4 , а відтак і право на вчинення дій по відчуженню продавцем ОСОБА_4 нерухомого майна. Тому суд зробив висновок, що слід вважати ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_17 та ОСОБА_2 добросовісними набувачами нерухомого майна, а саме: 28/100 частки, 25/100 частки, 25/100 частки відповідно мансардного поверху в житловому будинку по АДРЕСА_7 та квартири АДРЕСА_13 , власність на які зареєстрована в установленому законодавством порядку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вирішуючи спір, суд перш за все повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача, є ефективним способом захисту і виключає у подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права. Однак, як встановлено судом щодо потенційно порушених прав чи інтересів позивача ОСОБА_1 - неодноразово встановлено судами різних інстанцій, з`ясовуючи характеристику спірного приміщення, що останнє не належить до категорії допоміжних, оскільки за власним цільовим призначенням не слугує для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців і в цьому приміщенні не знаходиться технічне обслуговування будинку, без доступу до якого експлуатація будинку неможлива; мансардне приміщення не перебуває у співвласності позивача. Відсутність обставин, які підтверджували б порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується, виходячи з такого.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частини перша-п`ята статті 319 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
У пункті 1.3 Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004, справа №1-2/2004 вирішено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Статтею 9 Закону України “Про архітектурну діяльність” передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України “Про регулювання містобудівної діяльності”.
Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (стаття 5 Закону України “Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку”).
За загальним правилом розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право особи на доступ до суду, а статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15, частина перша статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З матеріалів справи вбачається, що неодноразово встановлено судами різних інстанцій, зокрема і рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16.01.2017 в справі № 607/19192/15-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 17.10.2018, що спірне приміщення, а саме приміщення квартири АДРЕСА_1 не належить до категорії допоміжних, оскільки за цільовим призначенням не слугує для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців і в цьому приміщення не знаходиться технічне обслуговування будинку, без доступу до якого експлуатація будинку неможлива. Власники квартир багатоквартирного будинку по АДРЕСА_7 , в тому числі позивач, не були співвласниками на праві спільної сумісної власності згідно ч.2 ст.382 ЦК України та ст.1 Закону України “Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку” мансардного поверху цього будинку. Нежитлове приміщення — мансарда у вказаному будинку не відносилась до житлового фонду і була самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
Отже, ОСОБА_3 , уклавши з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 25/100 частин мансардного поверху житлового будинку по АДРЕСА_7 , не порушила законних прав та інтересів позивача, оскільки на момент укладення договору продавець ОСОБА_4 був власником нерухомого майна і вправі був ним самостійно розпоряджатися.
Тому не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що договір купівлі-продажу 25/100 частин мансардного поверху загальною площею 53,5 кв.м від 03.08.2010 між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 є неукладеним з огляду на те, що ОСОБА_4 не був власником спірного приміщення.
Також не заслуговують на увагу доводи заявника, що слід скасувати державну реєстрацію спірного приміщення, припинити вправо власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнати майнове право позивача на мансардне приміщення за вказаною адресою, оскільки позивач не укладав з ОСОБА_4 інвестиційного договору щодо будівництва мансардного поверху в будинку АДРЕСА_7 , а як було встановлено вироком Тернопільського міськрайонного суду від 09.08.2011, що ОСОБА_4 умисно, з метою вчинення шахрайства, заволодів 85000 грн. ОСОБА_1 , в зв`язку з чим ОСОБА_1 має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди внаслідок злочинних дій ОСОБА_4 .
Отже, відсутні обставини, які б підтверджували порушення права позивача, за захистом якого він звернувся, тому це є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 09 травня 2022 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року слід поновити.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року — залишити без змін.
Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2022 року.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 липня 2022 року.

Головуючий 
Судді