справа № 361/1696/20
провадження № 22-ц/824/1153/2022
головуючий у суді І інстанції Сердинський В.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         14 червня 2022 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача та стягнення пені,

В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживача та стягнення пені за період з 1 квітня 2019 року по 30 квітня 2019 року включно.
Позивач зазначала, що є дочкою, спадкоємцем та правонаступником прав й обов`язків померлої ОСОБА_2 , яка за життя 12 квітня 2010 року уклала договір із ПАТ КБ "ПриватБанк" №SAMDN47000710126158 про банківський строковий вклад (депозит). За умовами договору ОСОБА_2 внесла до банку грошові кошти у загальній сумі 11200 доларів США 00 центів, у подальшому звернулася із заявою про розірвання договору та повернення коштів. Разом з тим, всупереч умовам договору відповідач вклад та нараховані проценти не повернув.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2016 року стягнуто із ПАТ КБ "ПриватБанк" кошти за договором банківського вкладу в розмірі 11200 доларів США 00 центів. Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 7 вересня 2016 року рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 6 лютого 2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" залишено без задоволення, рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 7 вересня 2016 року залишено без змін.
Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 січня 2019 року ОСОБА_1 визнано правонаступником всіх прав та обов`язків ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , за договором №SAMDN47000710126158 про банківський строковий вклад (депозит) від 12 квітня 2010 року; замінено сторону у виконавчому провадженні №52944396, відкритим за виконавчим листом у цивільній справі №589/5061/15-ц, виданим Шосткинським міськрайонним судом Сумської області 21 жовтня 2016 року із стягувача ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
Не повертаючи грошові кошти за вимогою вкладника, банк не виконав належним чином, покладені на нього зобов`язання та позбавив можливості користуватися належним йому майном. За таких обставин, позивач має право на стягнення із відповідача пені, що передбачена положеннями частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-ХІІ), тобто у розмірі 3% від вартості роботи за кожен день прострочення. Загальний розмір пені за період з 1 квітня 2019 року по 30 квітня 2019 року включно складає - 251193 грн. 60 коп.
Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути із АТ КБ "ПриватБанк" на її користь пеню, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закон № 1023-ХІІ у розмірі 251193,60 грн за період з 1 квітня 2019 року по 30 квітня 2019 року включно.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2021 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний Банк "ПриватБанк" про захист прав споживача та стягнення пені задоволено.
Стягнуто із Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", на користь ОСОБА_1 пеню, передбачену ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", за період з 1 квітня 2019 року по 30 квітня 2019 року включно в розмірі 251193 грн 60 коп.
Стягнуто із Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", на користь держави судовий збір в розмірі 2511 грн 94 коп.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині суми стягнутої з АТ КБ "ПриватБанк"  пені та зменшити розмір пені до 1,00 грн, відповідно до принципів розумності, справедливості та пропорційності.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з відповідача вже стягнуто пені більше ніж суми збитків, тому вважає, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми, як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки з засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливе джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц, у постанові Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року у справі № 201/18575/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц та від 12 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (в яких вказано, що положення ч.3 ст. 551 ЦК України дає право суду, зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків).
25 листопада 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_1 , в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що у даній справі судами України всіх трьох інстанцій підтверджено порушення відповідачем умов договору та вимог чинного законодавства. Протягом багатьох років відповідач не повертав вклад та не виконував рішення судів. І до цього часу всі кошти, належні позивачу, не повернуті.
Звертає увагу, що розрахунок пені, наданий позивачем, є вірним, суд його прийняв за основу, так як він проведений із урахуванням положень частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ, відповідач не спростував поданий розрахунок пені та не подав контррозрахунку.
Вказує, що апелянтом в скарзі зроблений хибний висновок (п. 2 сторінки 2 апеляційної скарги), що суд задовольнив позов і стягнув пеню в розмірі заборгованості банку за договором депозиту, але це не є так. Суд першої інстанції стягнув пеню, розмір якої менший за суму неповернутого вкладу. Посилання відповідача на те, що розмір пені є явно завищеним є абсолютно безпідставним, не ґрунтується на обставинах справи та нормах чинного законодавства.
Також вказує, що відповідач наводить позицію Верховного Суду у справі                    № 201/18575/17 від 2 жовтня 2019 року, у якій зменшено розмір пені, але позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що у цій справі, позивач просив стягнути три проценти річних, інфляційні втрати та пеню. Тобто, раніше позивачу вже було виплачено вклад. І позивач у цій справі стягував не основну суму боргу, а похідні вимоги - три відсотки річних, інфляційні втрати та пеню.
Тому просить, з врахуванням фактичних обставин, не брати до уваги постанову, яку навів відповідач, так як вона не має відношення до правовідносин, які було розглянуто Броварським міськрайонним судом Київської області.
Сторони в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу (а.с. 175-176).
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 12 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено договір №SAMDN47000710126158 (вклад "Копилка") про банківський строковий вклад, за умовами якого ОСОБА_2 передала банку, а останній прийняв на зберігання депозит у сумі 3000 доларів США, який з урахуванням внесених коштів за 2011-2012 роки зріс до загальної суми 11200 доларів США. Вказаний договір банківського вкладу укладено у Київському відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк". 5 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до голови правління ПАТ КБ "ПриватБанк" із заявою про дострокове розірвання договору та повернення коштів.
Як встановлено із матеріалів справи ПАТ КБ "ПриватБанк" кошти за договором банківського вкладу не повернув, не виконавши таким чином взяте на себе зобов`язання.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 7 вересня 2016 року та постановою Верховного Суду від 6 лютого 2018 року, стягнуто із ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_2 кошти за договором банківського вкладу у розмірі 11200 доларів США та вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 січня 2019 року ОСОБА_1 визнано правонаступником всіх прав та обов`язків ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , за договором №SAMDN47000710126158 про банківський строковий вклад (депозит) від 12 квітня 2010 року; замінено сторону у виконавчому провадженні №52944396, відкритому за виконавчим листом у цивільній справі №589/5061/15-ц, виданому Шосткинським міськрайонним судом Сумської області 21 жовтня 2016 року із стягувача ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19 березня 2019 року замінено стягувача у виконавчому провадженні із ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року, стягнуто із АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 пеню за договором банківського вкладу від 12 квітня 2010 року №SAMDN47000710126158 у розмірі 273952 грн за період з 01 січня 2016 року по 31 березня 2019 року, з 01 травня 2019 року по 31 травня 2019 року та вирішено питання про розподіл судових витрат.
Згідно із статтею 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявні правові підстави для нарахування та стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ.
Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, між померлою ОСОБА_3 , спадкоємцем та правонаступником якої є ОСОБА_1 , та АТ КБ "ПриватБанк" існували правовідносини з договору банківського вкладу.
З матеріалів справи також вбачається, що договір банківського вкладу між банком та ОСОБА_2 , розірвано, після ухвалення рішення Шосткинським міськрайонним суду Сумської області від 28 липня 2016 року кошти за банківським вкладом повернуто не було. Звертаючись до суду, позивач з посиланням на ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ просила стягнути з відповідача пеню у розмірі 251 193, 60 грн за період з 1 квітня 2019 року по 30 квітня 2019 року включно.
Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, положеннями Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон № 2664-ІІІ), Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон № 2121-ІІІ) та Закону № 1023-XII.
Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.
У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.
Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (далі - Закон № 2346-ІІІ) вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.
У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
У частинах першій, другій статті 47 Закону № 2121-ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.
У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.
Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону № 2664-III фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5);споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).
Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2664-III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.
За частиною другою статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.
Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).
Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах "слабкої сторони", якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.
У статті 1 Закону № 1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17);  виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Отже, Законом № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
Разом з тим після ухвалення судового рішення Шосткинським міськрайонним суду Сумської області від 28 липня 2016 року (справа №589/5061/15-ц), яке набрало законної сили 7 вересня 2016 року, між вкладником та банком припинилися договірні правовідносини з договору банківського вкладу.
Після ухвалення рішення, яким встановлено наявність підстав для повернення грошових коштів за заявою вкладника про розірвання договору банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 9 листопада 2021 року (справа №320/5115/17-ц), яка підлягає врахуванню судами відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
У відповідній постанові також не встановлено підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), на яку послалась позивач у відзиві на апеляційну скаргу банку, оскільки наведений у цій постанові висновок зроблено щодо відмінних від цієї справи обставин, а саме стосовно відмови банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум, що свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань у правовідносинах банківського вкладу та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Відмінність обставин цієї справи полягає у наявності судового рішення, яким встановлено обставини припинення правовідносин за договором банківського вкладу на підставі заяви вкладника про розірвання цього договору та виникнення правовідносини з виконання грошового зобов`язання.
Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.
Як установлено судом першої інстанції, позивачка, звертаючись до суду з позовом, просила стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 1 по 30 квітня по 2019 року, у той час як рішення суду, яким встановлено розірвання договору банківського вкладу, набрало законної сили 7 вересня 2016 року.
Оскільки між вкладником, правонаступником якого є позивач, та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню про стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ за заявлений у позові період з ухваленням нового судового рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Разом з тим, в апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду першої інстанції змінити в частині суми, стягнутої з банку пені, зменшивши її розмір до 1 грн, проте заявлена позовна вимога про стягнення пені, передбаченої ч.5 ст.10 Закону №1023-ХІІ,   не може бути задоволена, виходячи з дійсних обставин справи та з урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 9 листопада 2021 року в справі №320/5115/17-ц.
За правилом ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, вимога про зменшення розміру стягнутої пені до 1 гривні, що заявлена банком в апеляційній скарзі, не може бути задоволена, оскільки споживчі правовідносини, які існували між вкладником та банком, були припинені рішенням суду, а тому на даний час існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, на які не поширюється дія умов договорів та Закону № 1023-ХІІ, тому колегія суддів вважає можливим вийти за межі апеляційної скарги, відмовивши в задоволенні позову  ОСОБА_1 у повному обсязі.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
При зверненні до суду із цим позовом позивач судовий збір не сплачувала, посилаючись на те, що є споживачем, який на підставі частини третьої статті 22 Закону №1023-ХІІ звільняється від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням його прав.
В той же час, апеляційний суд скасував оскаржуване рішення про стягнення пені за частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ з тих підстав, що між банком та позивачем спочатку існували споживчі правовідносини, однак вони були припинені рішенням суду, яке набрало чинності у вересні 2016 року, а тому на даний час існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, на які не поширюється дія умов договорів та Закону №1023-ХІІ, відтак позивач не звільнена від сплати судового збору.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана, зокрема, фізичною особою, судовий збір встановлюється у розмірі 1 відсотка від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановлено обмеження - 10 510 грн).
Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу складає 2102 грн.
Ціна позову становила 251 193,60 грн.
Звертаючись до суду першої інстанції із позовом позивач мала б сплатити судовий збір у розмірі 2 511,94 грн (251 193,60 грн*1/100). При зверненні до суду із апеляційною скаргою відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 767,91 грн (2 511,94 грн*1,5).
Оскільки судом апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , то за подання позовної заяви підлягає стягненню з позивача до державного бюджету судовий збір у сумі 2 511,94 грн за розгляд справи у суді першої інстанції та підлягає відшкодуванню за рахунок позивача сплачений відповідачем судовий збір за розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції у сумі 3 767,91 грн.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача та стягнення пені.
Стягнути із  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (ЄДРПОУ 14360570) 3 767 (три тисячі сімсот шістдесят сім) грн 91 коп. судового збору.
Стягнути із  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в дохід держави 2 511 (дві тисячі п`ятсот одинадцять) грн 94 коп. судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий	Т.О. Писана  	
Судді 	К. П. Приходько  	
 	С.О. Журба