ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року	                        Львів	Справа № 140/12899/21 пров. № А/857/4708/22 	

 
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                            Обрізко І.М., 
суддів                                                                                Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,
          
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю «КІВ КОРПОРЕЙШН» – адвоката Хомич Олени Володимирівни про ухвалення додаткової постанови   у справі за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «КІВ КОРПОРЕЙШН» на рішення   Волинського окружного адміністративного суду   від 26 січня 2022 року, прийняте суддею Смокович В.І. о 09 годині 38 хвилині у місті Луцьку, повний текст складений 31.01.2021 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КІВ КОРПОРЕЙШН» до Рівненської митниці про визнання протиправним та скасування рішення,-

                                                           встановив:

ТОВ «КІВ КОРПОРЕЙШН» звернулося з адміністративним позовом до Рівненської митниці про визнання протиправними та скасування рішення Рівненської митниці про коригування митної вартості від 26 жовтня 2021 року №UA204000/2021/000115/2 та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204000/2021/00236.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду   від 26 січня 2022 року відмовлено в задоволенні позову.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2022 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КІВ КОРПОРЕЙШН» задоволено. Рішення Волинського окружного адміністративного суду   від 26 січня 2022 року у справі №140/12899/21 скасовано та прийнято постанову, якою позовні вимоги товариства – задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Рівненської митниці про коригування митної вартості від 26 жовтня 2021 року №UA204000/2021/000115/2. Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204000/2021/00236. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Рівненської митниці на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КІВ КОРПОРЕЙШН» судові витрати в сумі 11350 гривень 00 копійок.
22 червня 2022 року на адресу суду надійшла заява представника товариства з обмеженою відповідальністю «КІВ КОРПОРЕЙШН» – адвоката Хомич Олени Володимирівни про постановлення додаткового судового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій зазначено, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 18000 грн. (10000 грн. в суді першої інстанції та 8000 грн. – за подання апеляційної скарги), відтак, просить суд стягнути зазначену суму з відповідача та таке питання не вирішено при  прийнятті постанови.
Вирішуючи питання щодо можливості задоволення вказаної заяви представника позивача, суд керується наступним.
Відповідно до ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.
Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безкоштовно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі   «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Приписами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Питання судових витрат під час розгляду та вирішення адміністративної справи регламентовано статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Окрім того, за змістом частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01) Європейський суд з прав людини вказував, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Окрім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.

У пункті 269 цього рішення зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд – у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.
Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо є неспівмірним.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 листопада 2019 року в справі № 826/15063/18, від 11 грудня 2019 року в справі № 2040/6747/18, від 19 грудня 2019 року в справі № 520/1849/19, від 22 грудня 2020 року в справі № 520/8489/19 та від 11 лютого 2021 року в справі № 520/9115/19.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові від 14 листопада 2019 року в справі № 826/15063/18 Верховний Суд висловив думку, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 2040/6747/18 вказав, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги-домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI зазначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги-види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).
За змістом статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;
8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.
Згідно із визначенням, наведеним у статті 30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено не лише те, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також і те, що за конкретних обставин справи витрати сторони на правничу допомогу були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 18.10.2021 року №07/18-10, додаткову угоду №05/11 до договору про надання правової допомоги №07/18-10 від 18.10.2021 року, акт здачі – приймання виконаних робіт (наданих послуг) №05/11 від 05.11.2021 року (консультування клієнта з приводу спору, узгодження правової позиції – 2000 грн., підготовка та подання позовної заяви – 5000 грн.), участь у судовому розгляді справи – 3000 грн.
У поданих до заяви документах, не зазначено про час, витрачений на написання позовної заяви, консультування клієнта та узгодження правової позиції, лише вказано суму, яку позивач сплачує за надані послуги. Крім того, не враховано час перебування представника позивача у судовому засіданні. 

Аналізуючи позивачем докази на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та фактичні обставини справи, апеляційний суд зазначає, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просив йому відшкодувати, є значно завищена, враховуючи те, що дана справа є справою незначної складності, та є усталена практика Верховного Суду з приводу подібних правовідносин.
Відтак, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу в суді першої інстанції є неспівмірною із заявленими позовними вимогами, а тому справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є сума 5000,00 грн., зокрема, 3500 грн. за підготовку та подання позовної заяви та 1500 грн. за участь у судовому засіданні). 
          Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

          Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
          Отже, з огляду на положення ч.7 ст.139 КАС України в комплексному тлумаченні з приписами ч.3 ст.143 КАС України, підставами для ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат є: наявність поважних причин неможливості надання доказів, що підтверджують розмір витрат на професійну правничу допомогу, до закінчення судових дебатів; заява сторони про намір подати такі докази; подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
          З огляду на приписи ч.3 ст. 143 КАС України докази на підтвердження судових витрат можуть бути подані після закінчення судових дебатів та ухвалення рішення лише за наявності поважних причин, які зумовили неможливість подачі таких доказів до закінчення судових дебатів.
Як вбачається із матеріалів справи, заяву про ухвалення додаткового судового рішення представником позивача, адвокатом Хомич О.В. подано засобами поштового зв`язку 15 червня 2022 року, тобто із пропуском строку, встановленого ч.3 чт. 143 КАС України. Крім того, адвокат не зазначила про наявність поважних причин, які не дали їй можливості підтвердити понесені витрати.
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство обмежує не тільки строки, протягом яких можливе звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат, але визначає зміст, форму і процедуру подання такої заяви.
Отже, подання представником позивача заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу без подання заяви належного змісту, а саме без зазначення поважності причин, які обумовлюють неможливість підтвердження витрат до завершення судових дебатів, спонукає до висновку про залишення такої заяви в частині витрат по апеляційній інстанції без розгляду відповідно до ч.7 ст.139 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.11.2019 року по справі № 340/2449/19, яка є обов`язковою для врахування з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України.

          Керуючись ст. ст. 139, 252, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 
                                                         постановив:

Заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю «КІВ КОРПОРЕЙШН» – адвоката Хомич Олени Володимирівни про ухвалення додаткової постанови   у справі №140/12899/21 задовольнити частково.
Прийняти додаткову постанову, якою вирішити питання про витрати на професійну правничу допомогу за результатами судового розгляду справи 140/12899/21.
Стягнути з Рівненської митниці (ЄДРПОУ 43958370) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КІВ КОРПОРЕЙШН» (ЄДРПОУ: 43549169) сплачені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
В решті заяву товариства з обмеженою відповідальністю «КІВ КОРПОРЕЙШН» – адвоката Хомич Олени Володимирівни – залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич