ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/416/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/2137/21 Категорія: 301030000 	Позарецька С. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       19 квітня 2022 року                                                                                                          м. Черкаси   
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:
суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Сіренко Ю.В., Гончар Н.І.	
секретар 	Попова М.В.	

учасники справи:
позивач (скаржник) -  ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.12.2021 (повний текст складено 29.12.2021, суддя в суді першої інстанції Позарецька С.М.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, припинення права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася у квітні 2021 року до суду з позовом, яким просила:
- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з вересня 2018 року по даний час; 
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним договір дарування від 13.08.2020, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. щодо зазначеної квартири та право власності ОСОБА_3 на вказане майно припинити.
Вказує, що 29.01.1990 між нею та ОСОБА_2 розірваний шлюб, про що свідчить відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис №76. Від шлюбу вони мають двох дочок: ОСОБА_4 , 1970 року народження, та ОСОБА_5 , 1976 року народження. Після розірвання шлюбу позивач переїхала проживати до АДРЕСА_2 , де мешкає і на даний час. ОСОБА_2 залишився проживати з дочкою ОСОБА_5 в м. Кривий Ріг до вересня 2018 року. Дочка ОСОБА_5 з 1995 року проживає з позивачем в м. Черкаси і на даний час.
               21.09.2018 відповідач ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_5 відчужили належну їм на праві власності квартиру, що у м. Кривий Ріг, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області. Свою частину коштів від продажу квартири дочка ОСОБА_5 віддала у власність позивачу, за які остання із відповідачем ОСОБА_2 придбали житло у м. Черкаси для власного окремого проживання. 
       Після продажу квартири у м. Кривий Ріг, відповідач ОСОБА_2 переїхав проживати до м. Черкаси до позивача, де з вересня 2018 року і по даний час проживають однією сім`єю за вище вказаною адресою без реєстрації шлюбу, який не реєстрували в силу похилого віку. В цей період вони вели і ведуть спільне господарство, побут, утримують один одного, спільно розпоряджаються коштами та несуть спільні витрати, тобто мають права та виконують обов`язки, притаманні подружжю.
               12.12.2018 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В., за яким останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 та зареєстрував за собою. 
Позивач вказує, що ця квартира придбана за час спільного проживання її та відповідача ОСОБА_2 та за спільні кошти, в т.ч. отримані від продажу квартири у м. Кривий Ріг. Оскільки придбана квартира потребувала ремонту, то відповідач, хоча і був в ній зареєстрований, фактично продовжував проживати разом із позивачем в квартирі АДРЕСА_4 . Позивач вважає, що квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 . 
На початку 2021 року позивач випадково дізналась, що ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_3 їхній дочці ОСОБА_3 , про що між ними був укладений договір дарування від 13.08.2020, посвідчений нотаріусом. Однак позивач, як співвласник, своєї згоди на відчуження квартири не давала, а навпаки була категорично проти цього, оскільки вона з відповідачем планували користуватися придбаною квартирою для спільного проживання, отже відповідний договір має бути визнаний недійсним.
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.12.2021 позов задоволено частково та  встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з вересня 2018 року по 13.12.2021 року без реєстрації шлюбу, а в іншій частині вимог - відмовлено.
Суд виходив з того, що позивач довела факт проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу, однак спірне майно - квартира АДРЕСА_5 не є спільним майном, оскільки позивач не довела, що її було придбана за спільні кошти. Суд врахував, що квартира у м. Кривий Ріг, яка належала на праві власності відповідачу ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_5 (дочка) була продана ними 21.09.2018 і отримані ними від продажу грошові кошти є їх особистими. Крім того, на даний час договір купівлі-продажу квартири від 12.12.2018 є чинним і за ним єдиним власником нерухомого майна є саме ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала 21.01.2022 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати в частині незадоволених позовних вимог та новим рішенням визнати спільною власністю майно та визнати недійсним відповідний договір дарування квартири. В обґрунтування вказано на те, що відповідач визнав факт придбання спірної квартири за спільні кошти сторін та презумпцію спільності набутого за час проживання сторін однією сім`єю майна не спростував. Спірний договір дарування квартири є недійним в силу того, що позивач, як співвласник майна, не надавала згоди на його укладення.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача та просив задоволити її вимоги, а рішення суду першої інстанції скасувати.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Отже предметом апеляційного оскарження, враховуючи вимог апеляційної скарги, є вирішення судом позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, припинення права власності на нерухоме майно.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 29.01.1990 між ОСОБА_1  та ОСОБА_2  розірваний шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серія  НОМЕР_1 , актовий запис №76. Від шлюбу мають двох дочок: ОСОБА_4 , 1970 року народження, та ОСОБА_5 , 1976 року народження. 
Позивач проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 також з вересня 2018 року проживає за вказаною адресою, але зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 . 
Вказані обставини сторонами справи під сумнів не ставляться.
21.09.2018 відповідач ОСОБА_2 та його дочка ОСОБА_5 відчужили належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_7 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. (реєстр №2359).
12.12.2018 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. (реєстр №3450), за яким останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 та зареєстрував право власності за собою. 
Відповідно до п.3 цього договору, продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за 359000,00 грн., які гроші покупець сплатив, а продавець отримав повністю до підписання цього договору. 
При цьому, у п.8 договору засвідчено, що сторони, що підписалися, зокрема, покупець на момент укладання та підписання цього договору в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, що підтверджується його заявою, зміст якої доведено до відома продавця. 
Відповідно до договору дарування квартири від 13.08.2020 ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. (реєстр №1773).
Позивач у справі вказує про те, що квартиру  АДРЕСА_3 набуто сторонами за спільні кошти під час фактичного проживання однією сім`єю, отже вона є спільною сумісною власністю. Таким чином укладення правочину щодо такого майна без згоди іншого співвласника є неправомірним, що свідчить про його недійсність.

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, що виникли між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вказані норми сімейного права містяться в Главі 8 СК України та за положеннями ч.2 ст.74 СК України поширюються на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
Згідно роз`яснень п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.    
Згідно п.24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
               Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Зазначена правова позиція, викладена у постанові ВС від 14.07.2020 у справі №552/5693/18.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
З урахуванням вказаного правового регулювання та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин апеляційний суд погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції в цій справі про те, що позивач не довела того факту, що спірну квартиру вони придбали з ОСОБА_2 за спільні кошти, виходячи з наступного. 
Вказану квартиру ОСОБА_2 придбав 12.12.2018 за нотаріально посвідченим договором, з якого вбачається, що вказана угода відповідає його інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає його внутрішній волі, умови договору відповідають реальній домовленості сторін. Також ОСОБА_2 підписанням вказаного договору підтвердив той факт, що він, як покупець, на момент укладання та підписання цього договору в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, що підтверджується його заявою, зміст якої доведено до відома продавця.
Згідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Вказаний нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу є чинним, наразі ніким не оспорений та не спростований. 
Згоду на укладення вказаного правочину позивачка ОСОБА_1 , як особа, з якою спільно проживав у фактичних шлюбних відносинах покупець, не надавала, при укладенні договору у нотаріуса присутня не була, хоча достовірно знала про даний факт, сам договір не оспорювала.
Належних та допустимих доказів того, що зазначені кошти в сумі, достатній для придбання спірної квартири їх донькою ОСОБА_5 позивачу для придбання квартири, у матеріалах справи не має. Також позивачем не надано суду ніяких доказів у підтвердження того, що нею передавалися якісь кошти на придбання спірної квартири у м. Черкаси відповідачу ОСОБА_2 , який набув її у власність, та те що вони спільною працею та сумісними зусиллями набули спільні кошти для придбання спірного майна, зважаючи на такий короткий проміжок часу їхнього спільного проживання до моменту продажу квартири - з 21.09.2018 по 12.12.2018 року.
Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вказане нерухоме майно не є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Так як у задоволенні первісних позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю судом відмовлено, слід відмовити також і в задоволенні похідних позовних вимог про визнання правочину недійсним, як такого, що укладений всупереч волі одного із співвласників майна, оскільки позивачем не доведено, що відповідне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін, що спростовує відповідні посилання скаржника в її апеляційній скарзі.
Згідно до вимог ст.364 ЦПК України, вбачається, що визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом у частині наявності або відсутності фактів які мають значення для вирішення справи.
Отже, апеляційні посилання скаржника на те, що відповідач визнав факт придбання спірної квартири за спільні кошти сторін та презумпцію спільності набутого за час проживання сторін однією сім`єю майна не спростував за відсутності належних доказів у підтвердження придбання квартири в тому числі за особисті кошти позивача, не свідчать про помилковість висновків суду першої інстанції в цій справі, адже не можливо вирішувати спір, виходячи лише з позиції сторін щодо предмета спору, яка не підтверджується наявними у справі доказами та не відповідає вимогам закону.
Інших доводів, які б свідчили про неправильне вирішення цієї справи судом, апеляційна скарга не містить.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.12.2021 у цій справі слід залишити без змін.
На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.12.2021 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, припинення права власності на нерухоме майно - залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 20.04.2022.

Суддя-доповідач

Судді