ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/751/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/3128/21 Категорія: 308030000 	Суходольський О.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       31 травня 2022 року                                                                                                    м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	
секретар 	Попова М.В.	

учасники справи:
позивач (скаржник) -  ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09.02.2022 (повний текст складено 09.02.2022, суддя в суді першої інстанції Суходольський О.М.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася у грудні 2021 року до суду з вищевказаним позовом, яким просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку у АДРЕСА_1 , мотивуючи про те, що вони у вказаному домоволодінні зареєстровані, але з 2017 року фактично не проживають, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09.02.2022 позов у справі залишено без задоволення з посиланням на те, що позивач не довела наявності в неї права власності на домоволодіння, про втрату відповідачами права на проживання в якому вона стверджує. Також позивач не довела, що у зазначеному домоволодіння відповідачі не проживають тривалий час.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано 26.04.2022 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вона просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги. Скаржник зазначає, що суд не врахував те, що право власності позивача щодо спірного домоволодіння підтверджується договором купівлі-продажу від 21.01.2002 та технічним паспортом. Акт обстеження житлового приміщення від 02.12.2021 підтверджує факт відсутності в ньому відповідачів - колишньої дружини сина позивача та її доньки.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 21.01.2002, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудкою Г.І. та зареєстрований у реєстрі за №231, позивач ОСОБА_1 є власником будинку у АДРЕСА_1 .
Згідно довідки виконавчого комітету Білозірської сільської ради №4455 від 25.11.2021 ОСОБА_1 , як власник домоволодіння по АДРЕСА_1 , у вказаному домоволодіння не зареєстрована. У домоволодінні за вказаною адресою зареєстровані син позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , онука позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до акту обстеження факту не проживання від 02.12.2021, складеного депутатом сільської ради Половинкою Л.О. та свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , встановлено, що у домоволодінні по АДРЕСА_1 , з квітня 2017 року і по даний час не проживають ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані за вищевказаною адресою. Зі слів заявника ОСОБА_1 місце їх фактичного проживання не відоме.
На запит суду першої інстанції сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №293976731 від 10.01.2022 згідно якої право власності на домоволодіння у АДРЕСА_1 не зареєстровано, дані щодо власника нерухомого майна відсутні.
Крім того, на а.с.29, 30 наявні поштові повідомлення про вручення повісток суду першої інстанції про розгляд справи відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 .
Позивач у справі стверджує про те, що відповідачі не проживають у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , що їй належить, з 2017 року, отже вони є такими, що втратили право на користування цим житловим приміщенням.
Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання. Позивач порушує питання про захист свого права власності на домоволодіння шляхом позбавлення відповідачів права на проживання в ньому.
Так згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Одночасно за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Практика ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).
Права власника житла регламентовані ст.389 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України).
Крім того, відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Враховуючи викладене вище нормативно-правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивач, як власник домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , не довела, що відповідачі, місце проживання яких зареєстроване за зазначеною адресою, не проживають там та втратили право на користування цим житловим приміщенням із вказаних підстав, оскільки судові повідомлення, направлені судом за цією адресою, відповідачі отримали належним чином.
При цьому акт обстеження житлового приміщення від 02.12.2021, складений зі слів позивачки, який за апеляційними доводами скаржника підтверджує факт відсутності в її домоволодінні відповідачів, спростовується фактом отримання ними поштової кореспонденції за адресою зареєстрованого місця проживання по  АДРЕСА_1 .
Також суд апеляційної інстанції звертає свою увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначає як підстави даного звернення різні, при цьому взаємовиключні обставини, як на підстави своїх вимог, а саме, і вказує на те, що відповідачі не проживають в даному домоволодінні без поважних причин понад шість місяців без поважних причин, тому їх слід визнати з цих підстав такими, що втратили право користування житлом, крім того вказані особи, які заселялися як члени родини сина власника будинку, на даний час втратили такий статус, відповідно і сервітут на користування вказаним житлом як члени сім`ї, тому їх і з цих підстав має бути визнано втратившими право на житло, також в позові зазначено ту обставину, що відповідачі виїхали з вказаного будинку на інше постійне місце проживання у іншу місцевість, що відповідно є самостійною правовою підставою для визнання їх такими, що втратили право на користування житлом, оскільки за законом такі особи втрачають право користування житлом з моменту переїзду на інше постійне місце проживання. Також позивача вказувала, що звернулася з даним позовом і з метою захисту свого порушеного права, як власника вказаного будинку, що є ще одною самостійною підставою позову, при цьому в ході розгляду даного спору по суті вимог позивач не уточнив підстави своїх вимог та належним чином не мотивував їх, посилаючись на належні та допустимі доказі у справі, що не дає суду підстав для задоволення позову по суті.
Одночасно апеляційний суд вважає помилковими вказівки суду першої інстанції в рішенні на те, що позивач не довела наявності в неї права власності на домоволодіння, адже ця обставини підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку від 21.01.2002, де покупцем є позивач. Цей договір було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №231, а також зареєстровано в ЧООБТІ за №2340 (а.с.7).
Не можна погодитися із вказівкою суду на те, що право власності позивача на вказане нерухоме майно не було зареєстровано у встановленому законодавством порядку, з огляду на таке.
Частиною 3 статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
У свою чергу статтею 227 ЦК УРСР в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку у 2002 році, передбачалося, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів - в послідуючому у відповідному бюро технічної інвентаризації.
Таким чином, придбавши за договором купівлі-продажу у 2002 році житловий будинок, позивач отримала право власності на таке майно, яке є дійсним незалежно від введеної майбутніми нормами законодавства обов`язкової державної реєстрації, що відповідає приписам ч.3 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до ст. 376  ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
У цій частині апеляційні доводи скаржника є вірними.
Отже рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09.02.2022 у даній справі слід змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на недоведеність позивачем права власності на житловий будинок по  АДРЕСА_1 , частково задовольнивши апеляційну скаргу.
На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із залишенням позовних вимог без задоволення витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи слід покласти на особу, яка її подала.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09.02.2022 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на недоведеність позивачем права власності на житловий будинок по  АДРЕСА_1 .
У решті рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 09.02.2022 в даній справі - залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 01.06.2022.

Суддя-доповідач                        

Судді