Справа № 308/3772/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       02 серпня 2022 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.
       з участю секретаря судового засідання: Жганич К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Деметрадзе Т.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про відшкодування моральної шкоди

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивував тим, що він працює на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області.
Вказує, що Наказом голови Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_2 від 29.03.2019 року №442-к до нього було застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади державної служби. У подальшому, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.11.2019, яке набуло законної сили, вищевказаний наказ визнано протиправним та скасовано, а його поновлено на попередній посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області.
Зазначає, що такими незаконними та протиправними діями відповідача по звільненню його з посади державної служби, тобто начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, йому було завдано значної моральної шкоди, виходячи з наступного.
Так, він тривалий час працює в системі Державної служби України з безпеки на транспорті, понад 8 років займає посаду начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та за час проходження державної служби він жодного разу не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Зауважує, що він є відомою і знаною особою у Закарпатській області, в тому числі і як висококваліфікований працівник та має чималий стаж державної служби, знаний як активний громадський діяч брав участь у різноманітних заходах місцевого та державного значення, надавав чимало консультацій як у засобах масової інформації, так у інтернет виданнях, де публікувалися його коментарі до законодавчих змін у сфері безпеки на транспорті.
Однак, відповідачем вищезазначеними неправомірними діями стосовно його незаконного звільнення з посади державної служби було спаплюжено роки попередньої бездоганної роботи та підірвано ділову репутацію. Наголошує, що до нього неодноразово застосовувались заохочення, що є підтвердженням якості виконання завдань, доручень та належного стану службової дисципліни в Управлінні Укртрансбезпеки у Закарпатській області.
Проте, незважаючи на вказані відзнаки, відповідачем було допущено порушення його трудових прав, тобто порушено надумане дисциплінарне провадження та в подальшому незаконно звільнено з роботи, діючи при цьому по відношенню щодо нього упереджено та протиправно незважаючи навіть на те, що на час звільнення він знаходився на стаціонарному лікуванні в Ужгородській ЦМКЛ. Тим самим йому було створено некомфортні умови, які призвели до стресу та психологічного дискомфорту, викликаного справедливим обуренням щодо такої зухвалої поведінки відповідача. У зв`язку з цим, йому довелося значний час докладати додаткових зусиль для організації свого життя після втрати роботи.
Окрім цього зазначає, що стресова ситуація полягала також і у тому, що будучи знаним у області державним службовцем, йому доводилося неодноразово пояснювати родині, колегам по роботі, друзям та знайомим про те, що його незаконно звільнено з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, показувати їм рішення судів і знову пояснювати, що в цих подіях немає його вини, а є лише упереджене ставлення з боку відповідача.
Враховуючи викладене, просив стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на його користь моральну шкоду в розмірі 250 000 гривень за завдану внаслідок протиправних дій Державної служби України з безпеки на транспорті дій щодо його звільнення.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень.
Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь держави судовий збір у розмірі 2 102 гривень.
Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 490 гривень.

В апеляційній скарзі Державна служба України з безпеки на транспорті просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволені позову. 
Вказує, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством встановлюється тримісячний строк позовної давності (стаття 233 КЗпП України).
З позовної заяви вбачається, що підставою відшкодування моральної шкоди, позивач вказує на звільнення його з посади відповідно до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 29.03.2019 №442-к «Про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби до ОСОБА_1 ». Позивач був ознайомлений з наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 29 березня 2019 р. № 442-к «Про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби до ОСОБА_1 » 04 квітня 2019 року, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 у згаданому наказі. Таким чином, позивач мав право звернутися до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди у тримісячний строк з дня коли йому стало відомо про порушення своїх прав, а саме, з 04.04.2019, але не пізніше 04.07.2019 року. Натомість позовна заява до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області подана 16.04.2020, тобто з порушенням тримісячного строку звернення до суду і позивачем не ставилося питання про поновлення такого строку.
Судом першої інстанції обрано подію від якої необхідно відраховувати початок перебігу позовної давності не у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому у задоволенні даної позовної заяви слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.
Також судом першої інстанції не встановлено наявність моральної шкоди завданої позивачу та причинний зв`язок між неправомірними діями Укртрансбезпеки і заподіяною шкодою, позивач не довів суду наявність цих елементів.
В свою чергу, з матеріалів справи не вбачається причинно-наслідкового зв`язку з погіршенням стану здоров`я та сумою моральної шкоди, оскільки, у наданому позивачем листку непрацездатності Серії АДМ ЛІ1 831371 взагалі не зазначений діагноз, а у довідці Центральної міської клінічної лікарні м. Ужгород № 143 від 05.04.2019, виданій ОСОБА_1  вказаний діагноз: стійкі наслідки перенесених контузій голови, кризовий перебіг. Таким чином контузія голови є наслідком механічної дії на організм людини, а не будь-яких внутрішніх психологічних переживань, і тим більше не може бути викликано проходженням державної служби. Більше того, крім листка непрацездатності не надано жодних доказів на підтвердження слів Позивача, а тому його твердження про завдання йому моральної шкоди є безпідставними.
Крім того, рішення про стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті 7490,00 грн на користь позивача частину сплачених витрат на правову допомогу постановлене з наданням позивачу не передбачених законодавством переваг, оскільки, судом у своєму рішенні не зазначено, що відповідачем заявлялося клопотання про зменшення судових витрат. Вказане клопотання відповідача від 19.01.2021 не досліджувалося судом, і не враховано при винесені оскаржуваного рішення, що є порушенням норм процесуального законодавства.

На заперечення доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Йосипчук О.В. подав відзив, у якому просить апеляційну інстанцію залишити рішення суду першої інстанції без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.
Мотивує такий тим, що наведені в апеляційній скарзі твердження Державної служби України з безпеки на транспорті є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. ОСОБА_1 являється інвалідом війни ІІ групи та працюючи на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області був незаконно звільнений із займаної посади. Внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, які проявились у втраті ним нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану його здоров`я, необхідності докладання додаткових зусиль для здійснення організації свого життя, а також необхідності захищати в судовому порядку порушене своє трудове право, яке не визнавалось відповідачем.
Упереджені дії відповідача були спрямовані виключно на свідоме порушення трудових прав ОСОБА_1 , за надуманим дисциплінарним провадженням, щоб у будь-який спосіб, його морально знесилити незважаючи навіть на те, що позивач є інвалідом війни ІІ групи і на час його звільнення знаходився на стаціонарному лікуванні в Ужгородській ЦМКЛ.
Протиправними наказами Державної служби України з безпеки на транспорті було створено позивачу такі некомфортні умови, які призвели до стресу та психологічного дискомфорту останнього, викликаного справедливим обуренням щодо такої зухвалої поведінки відповідача. 
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 довелося значний час докладати додаткових зусиль для організації свого життя після втрати роботи, адже для встановлення факту порушення відповідачем його трудових прав, які відповідачем категорично не визнавалися, він вимушений був звернутися до суду і такий судовий захист тривав понад 10 місяців, аж до 18.02.2020 року. Увесь цей період часу ОСОБА_1 морально страждав.
Внаслідок таких протиправних дій відповідача, останній поставив позивача в скрутне матеріальне становище, оскільки він внаслідок втрати свого основного доходу був змушений не тільки здійснювати пошук додаткових засобів для існування, а й відновлювати свої права в суді, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, яке тісно пов`язане з державною службою та системою органів Державної служби України з безпеки на транспорті.
Стресова ситуація полягала також і у тому, що будучи знаним в області державним службовцем, йому доводилося неодноразово пояснювати родині, колегам по роботі, друзям та знайомим про те, що його незаконно притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області лише через упереджене ставлення до нього з боку відповідача. Адже ОСОБА_1 жодного разу в своїй кар`єрі не вчиняв дисциплінарних проступків і, відповідно, не притягався до дисциплінарної відповідальності. Тому наказ про накладення на нього дисциплінарного стягнення, за надуманим дисциплінарним проступком, неабияк бентежив його так як це впливало на його репутацію.
Внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_1 отримав стрес, який призвів до погіршення стану його здоров`я, зокрема прогресування наявних у нього раніше набутих захворювань, а саме стійких наслідків перенесеної контузії голови під час бойових дій в Афганістані, що підтверджується наявною в матеріалах даної справи довідкою з Центральної міської клінічної лікарні м. Ужгород №143 від 05.04.2019 року. У зв`язку з чим він тривалий час перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується наявними в матеріалах справи листками непрацездатності.
Дані обставини у своїй сукупності і є доказом того, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачу заподіяно моральної шкоди і тривали такі його моральні страждання аж до 18.02.2020 року, коли набуло законної сили рішення суду у справі 260/543/19 яким визнано протиправним та скасовано наказ щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Щодо твердження відповідача про невідповідність позивача нібито умові стресостійкості то слід відмітити те, що стрес, який пов`язаний з виконанням своїх посадових обов`язків під час проходження державної служби, не може співвідноситися зі стресом, який пов`язаний з вчиненням роботодавцем протиправних дій по відношенню до посадової особи. 
Між ОСОБА_1 та АО «ЛІГАЛ АССІСТЕНС ГРУП» 15.04.2020 року було укладено з договір про надання йому правничої допомоги у даній справі. Вартість такої правничої допомоги була визначена в сумі 7490 грн., виходячи з 1000 грн. за годину роботи адвоката. В матеріалах справи міститься розрахунок вартості правничої допомоги у даній справі з детальним описом виду наданої правничої допомоги та звіт про надання такої допомоги. Вартість наданих адвокатських послуг становить загальну суму 7490 грн., яка сплачена в повному обсязі.
Щодо твердження відповідача про пропуск строку на звернення з позовом до суду, то таке право у ОСОБА_1 виникло тільки після 18.02.2020 року дня набрання рішенням суду законної сили. Саме з моменту визнання протиправним та скасування судом наказу про застосування до позивача дисциплінарного стягнення слід обраховувати тримісячний строк на звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки саме тоді позивач довідався про порушення таким наказом його трудових прав, які призвели до моральних страждань. Період дії протиправного наказу про застосування дисциплінарного стягнення є триваючим порушенням трудових прав працівника. А звідси, увесь цей час працівник зазнає моральних страждань, та у зв`язку цим працівник може визначити обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого порушення трудових прав, яким є день визнання протиправним та скасування такого наказу про застосування дисциплінарного стягнення. Отож, саме з 18.02.2020 року слід рахувати початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Стосовно посилань відповідача на постанови Закарпатського апеляційного суду у справах № 308/3543/20 та № 308/3227/20, то з цього приводу необхідно зауважити, що такі справи не є визначальними по відношенню до даної справи. Оскільки стосуються інших обставин, які є відмінними від доводів переглядаємої справи, а крім того судами встановлено факт заподіяння Державною службою України з безпеки на транспорті працівнику моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що Наказом голови Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняк М. №442-к від 29.03.2019 «Про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби до ОСОБА_1 », звільнено з посади державної служби ОСОБА_1 , начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області на підставі подання Дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» Державної служби України з безпеки на транспорті від 11.03.2019 №163/ДК/19 за результатами розгляду дисциплінарної справи.
В ході розгляду справи судом також встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 визнано протиправними та скасовано наказ голови Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняка М.В. від 29 березня 2019 року № 442-к "Про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби" та наказ голови Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_2 від 03 червня 2019 року № 919-к "Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 23 березня 2019 року № 442-к. Поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 13 квітня 2019 року.
Заподіяння значної моральної шкоди ОСОБА_1 пов`язує з незаконними та протиправними діями голови Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_2 щодо його звільнення з посади державної служби, а саме, начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області.
Така полягає у тім, що понад 8 років займає посаду начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та за цей час проходження державної служби жодного разу не притягався до дисциплінарної відповідальності. Разом з цим є відомою і знаною особою у Закарпатській області, в тому числі і як висококваліфікований працівник та має чималий стаж державної служби, знаний як активний громадський діяч брав участь у різноманітних заходах місцевого та державного значення, надавав чимало консультацій як у засобах масової інформації, так у інтернет виданнях, де публікувалися його коментарі до законодавчих змін у сфері безпеки на транспорті. Та в супереч цьому, Державною службою України з безпеки на транспорті внаслідок незаконного звільненні з займаної посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області було спаплюжено роки його попередньої бездоганної роботи та підірвано ділову репутацію. А неодноразові застосування заохочень до нього є підтвердженням якості виконання завдань, доручень та належного стану службової дисципліни в Управлінні Укртрансбезпеки у Закарпатській області.
Заподіяні душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, які пов`язані з приниженням честі та гідності, а також ділової репутації фізичної особи з врахуванням глибини таких, вважає, що розмір компенсації заподіяної моральної шкоди відповідає сумі у розмірі 250 000,00 гривень, що на його думку є прийнятним та відповідатиме тим обставинам психологічно-емоційного характеру, які супроводжують подію з притягнення посадової особи до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з посади. 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000,00 гривень суд першої інстанції дійшов висновку, що такий розмір буде відповідати принципам виваженості, розумності та справедливості у спірних правовідносинах. Також суд першої інстанції стягнув судові витрати у сумі 7 490,00 гривень за надання правничої допомоги.

Та разом з цим, колегія суддів вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги не знайшла підстав для погодження у цілому з ухваленим рішенням суду першої інстанції стосовно визначення розміру відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу.
       Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
       Також в частині 1 статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 1, 3 статті 13 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
З матеріалів справи слідує, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 визнано протиправними та скасовано наказ голови Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняка М.В. від 29 березня 2019 року № 442-к "Про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби" та наказ голови Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_2 від 03 червня 2019 року № 919-к "Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 23 березня 2019 року № 442-к. Поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 13 квітня 2019 року.
Зазначене рішення Закарпатського окружного адміністративного суду набуло законної сили згідно ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року, якою апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 260/543/19 повернуто скаржнику.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Тобто, рішенням суду яке набрало законної сили встановлено юридично значимі обставини, які стверджують наявність грубого порушення з боку Державної служби України з безпеки на транспорті щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 із займаної посади керівника.
       Право фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Конституції України.
       Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, зокрема у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п`ята).
       Подальше регулювання інституту моральної шкоди визначено в окремих законах. Так, право на відшкодування моральної шкоди закріплено, зокрема, в законах України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", "Про інформацію", "Про авторське право і суміжні права", "Про захист прав споживачів", "Про телебачення і радіомовлення", "Про протидію торгівлі людьми", "Про телекомунікації", "Про жертви нацистських переслідувань".
       Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.
       У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 2371 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
       Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
       Як зазначив ОСОБА_1 моральні страждання тривали на протязі часу з моменту ознайомлення 29 березня 2019 року з наказом № 442-к "Про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби" до набрання 18 лютого 2020 року законної сили рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року про скасування даного наказу.
Внаслідок протиправних дій з боку Державної служби України з безпеки на транспорті по звільненню ОСОБА_1 з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, зазнав моральних страждань, що полягали у втраті нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, необхідності докладання додаткових зусиль для здійснення організації свого життя, а також необхідності захищати в судовому порядку порушене своє трудове право на працю. Протиправними наказами відповідача було створено позивачу такі некомфортні умови, які призвели до стресу та психологічного дискомфорту останнього, викликаного справедливим обуренням щодо такої зухвалої поведінки відповідача. Довелося значний час докладати додаткових зусиль для організації свого життя після втрати роботи, та увесь цей період часу морально страждав. Внаслідок таких протиправних дій відповідача, останній поставив позивача в скрутне матеріальне становище, та внаслідок втрати свого основного доходу був змушений здійснювати пошук додаткових засобів для існування. Будучи знаним в області державним службовцем, позивачу доводилося неодноразово пояснювати родині, колегам по роботі, друзям та знайомим про те, що його незаконно притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено з посади начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області лише через упереджене ставлення до нього з боку відповідача, що супроводжувалось перебуванням у стресовій ситуації. Оскільки ОСОБА_1 жодного разу в своїй кар`єрі не вчиняв дисциплінарних проступків і, відповідно, не притягався до дисциплінарної відповідальності, то наказ про накладення на нього дисциплінарного стягнення, за надуманим дисциплінарним проступком, неабияк бентежив його так як це впливало на його репутацію. Внаслідок таких протиправних дій відповідача, ОСОБА_1 отримав стрес, який призвів до погіршення стану здоров`я, зокрема прогресування наявних захворювань, а саме стійких наслідків перенесення контузії голови під час бойових дій в Афганістані, у зв`язку з чим він тривалий час перебував на амбулаторному лікуванні.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. 
       При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
       У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. 
       Наведені позивачем обставини за своєю сукупністю, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес, погіршення здоров`я та відчуття невизначеності, тобто заподіяли йому моральну шкоду. Тобто, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено про наявність моральної шкоди, протиправність дій відповідача по здійсненню незаконного звільнення позивача з посади керівника, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним заподіянням такої, наявність вини відповідача в заподіяння такої. А звідси, колегія суддів не вбачає причин щоб не погодитися з висновком про отримання позивачем моральної шкоди.
       Визначаючи розмір моральної шкоди у розмірі 50 000,00 гривень, суд першої інстанції виходив із глибини душевних страждань, наявності відновленого порушено права шляхом скасування неправомірного наказу про звільнення, та не перебування діагнозу пов`язаного з контузією у взаємозв`язку із наслідками внутрішніх психологічних переживань викликаних звільненням із державної служби та вважав таку суму достатньою. 
       За загальними правилами визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. 
Враховуючи обставини справи, колегія суддів зазначає про наявність розумних підстав вважати, що ОСОБА_1 зазнав моральної травми, яка у сукупності з обставинами протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні є підставою для визначення розміру моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн., що відповідатиме засадам розумності, справедливості та співмірності. Зазначений розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб ОСОБА_1 , і не призведе до безпідставного збагачення останнього. 
       А звідси, рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зменшенню із суми 50 000,00 грн. до суми 20 000,00 грн., яка є достатньою для відшкодування моральних страждань ОСОБА_1 отриманих внаслідок незаконного звільнення з посади керівника державної установи. 

       Щодо строку звернення до суду з позовом про захист порушеного трудового права.
Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди (стаття 1, частини 1, 2, 4, 7 статті 43 Основного Закону України).
Відповідно до Конституції України зазначені права захищаються судом (частина 1 статті 55). 
Правосуддя в Україні здійснюється з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права. 
Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року N 22-рп/2004, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац 4 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. 
За змістом статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Проте, строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено.
       Водночас, спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої незаконним звільнення з керівної посади, є трудовим спором.
       У ЦК України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина 1, пункт 9 частини 2 статті 16).
       А звідси, визначені Цивільним кодексом України і Кодексом законів про працю України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.
       У частині 1 статті 233 КЗпП України зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
       Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Запроваджений нормами ЦК України від 16 березня 2003 року інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві.
Як стверджував суду ОСОБА_1 , заподіяння йому моральних страждань розпочалось, коли був ознайомлений з наказом № 442-к від 29 березня 2019 року "Про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади державної служби". Такі моральні страждання існували понад 10 місяців на протязі всього періоду судового захисту порушених трудових прав, які Державна служба України з безпеки на транспорті не визнавала, тобто такі мали триваючих характер і були припинені тільки, коли 18 лютого 2020 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року про скасування даного наказу, набуло законної сили. Адже, допоки суд не визнав незаконним такий наказ про звільнення, останній вважався правомірним і в позивача не було правових підстав вважати такий наказ незаконним.
Саме з моменту визнання протиправним та скасування судом наказу про застосування до позивача дисциплінарного стягнення слід обраховувати тримісячний строк на звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки саме тоді позивач довідався про порушення таким наказом його трудових прав, які призвели до моральних страждань. Період дії протиправного наказу про застосування дисциплінарного стягнення є триваючим порушенням трудових прав працівника. А звідси, увесь цей час працівник зазнає моральних страждань, та у зв`язку цим такий може визначити обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого порушення його трудових прав, яким є день визнання протиправним та скасування такого наказу про застосування дисциплінарного стягнення. Отож, саме з 18 лютого 2020 року слід рахувати початок перебігу строку позовної давності для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.
А звідси, виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що для звернення працівника до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірним звільнення з посади з вини власника або уповноваженого ним органу, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталося звільнення, фактично усунув порушення яке спричинило моральні страждання.
За наведених обставин, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що для ОСОБА_1 перебіг тримісячного строку на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди розпочався з моменту набрання рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року законної сили, момент припинення спричинених моральних страждань, а не момент ознайомлення з незаконним наказом про звільнення.

Щодо судових витрат на правничу допомогу. 
Відповідно до змісту частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно приписів частин 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Як зазначено в ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Так, матеріали справи містять договір від 15.04.2020 року про надання правничої допомоги, який укладено між ОСОБА_1 та АО «ЛІГАЛ АССІСТЕНС ГРУП», а.с. 148-150.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 11.01.2021 року, вартість наданої Адвокатським об`єднанням правової допомоги (послуги) складає 7 490,00 гривень, а.с. 151.
Зі змісту розрахунку від 11.01.2021 року судових витрат вартості правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги від 15.04.2020 року вбачається, що у загальному витрачено часу на надання правничої допомоги – 7 год. 30 хв., а саме: 3 год. на підготовку та подання позовної заяви; 3 год. на підготовку та подання відповіді на відзив на позов та 1 год. 30 хв. за прийняття участі в судових засіданнях, а.с. 152.
Згідно квитанції № 2051110003 від 11.01.2021 року ОСОБА_1 сплатив на користь Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТЕНС ГРУП» суму 4 990,00 гривень за надання правничої допомоги згідно договору від 15.04.2020 року, а.с. 143. 
Водночас, клопотання про стягнення судових витрат з додатками було надіслано на адресу Державної служби України з безпеки на транспорті 13 січня 2021 року, що стверджується квитанцією до рекомендованого листа з № 8800026001027, а.с. 142.
Розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що надані останнім докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. 
Так, апеляційний суд вважає, що витрачені 3 год. адвокатом на підготовку та подання відповіді на відзив на позов є безпідставними та необґрунтованими, так як на підготовку відповіді на відзив у адвоката повинно було бути витрачено не більше 30 хв., оскільки така базувалась на доводах викладених в позові.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її нескладності за вимогами та виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, витраченого часу який слід рахувати у кількості 5 годин, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 990,00 гривень (5 год. х 1000 грн), які й було сплачено.

Стосовно посилань на постанови Закарпатського апеляційного суду у справах № 308/3543/20 та № 308/3227/20.
Аналізуючи дані постанови, колегія суддів виходить з такого. Зміст постанови від 29.06.2021 року по справі № 308/3543/20 зводиться до того, що ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок протиправних дій Державної служби України з безпеки на транспорті по ненаданню йому щорічної відпустки без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019 року та 21.03.2019 року. А в постанові від 08.09.2021 року по справі № 308/3227/20 зміст вимог зводиться до відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тим, що наказом в. о. голови Державної служби України з безпеки на транспорті від 18.09.2018 р. № 71-д стосовно ОСОБА_1 було відкрите дисциплінарне провадження, у зв`язку з чим того ж дня наказом № 2067-к його було відсторонено від виконання посадових обов`язків начальника управління на час здійснення дисциплінарного провадження. 
Тобто, предметом позовів у справах № 308/3227/20 та № 308/3543/20 являлись вимоги про визнання неправомірним наказу про відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків начальника управління на час здійснення дисциплінарного провадження та визнання протиправних дій щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної відпустки без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019 року та 21.03.2019 року.
Зазначені постанови ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин, з огляду на різну правову природу правовідносин, які виникли у цих справах та не являються ідентичними, що не є правовою підставою для врахування таких при здійсненні розгляду апеляційним судом у переглядаємій справі. Таким чином, початок перебігу тримісячного строку позовної давності у переглядаємій справі є відмінним від того, що зазначений у наведених постановах, виходячи з правової природи предмету позову.
Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення та висновків місцевого суду не спростовують. 

Відповідно до змісту ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову – судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмір 1 261,20 грн., підлягають стягненню із позивача на користь відповідача у зв`язку із частковим задоволенням вимог апеляційної скарги.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статті 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, статей 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

       Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті, задовольнити частково.

       Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2021 року змінити, зменшивши розмір моральної шкоди до суми 20 000,00 гривень та витрати на правничу допомогу до суми 4 990,00 гривень.

       Стягнути із ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті, ЄДРПОУ: 39816845, юридична адреса: 01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14, судові витрати у розмірі 1.261,20 гривні, судового збору за подання апеляційної скарги.

       Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Повний текст постанови суду складено 11 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач: 

Судді: