Постанова
Іменем України
 
21 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 289/1162/16-ц
провадження № 61-3433св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - Радомишльська міська рада Житомирської області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_2 на заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 січня 2017 року у складі судді Сіренко Н. С. та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Радомишльська міська рада Житомирської області, про усунення перешкод у користуванні власністю.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - Радомишльська міська рада Житомирської області, про усунення перешкод у користуванні власністю.
 
Позов мотивований тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 вересня 2014 року позивачу належить 3/4 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а інша 1/4 частина будинку - її рідній сестрі ОСОБА_2 . У вказаному домоволодінні зареєстрована та проживає дочка позивача із чоловіком та двома синами.
 
Приблизно 25 років тому попередня власниця цього домоволодіння - їх мати ОСОБА_3 дозволила відповідачу отримати частину її земельної ділянки площею 0,05 га для будівництва і обслуговування жилого будинку. Так, рішенням сесії Радомишльської міської ради від 25 лютого 2016 року № 891 ОСОБА_2 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під будинком на АДРЕСА_2 . Відповідач на даній земельній ділянці досить давно розпочала будівництво житлового будинку з дерев`яним перекриттям, яке на даний час не закінчила, у будинку відсутні вікна та двері. Із самого початку будівництва в цьому будинку ніхто не проживав і не проживає, так як він знаходиться в аварійному стані. В експлуатацію його ввести неможливо, оскільки він не відповідає встановленим архітектурним та будівельним нормам. Стіна в недобудованому будинку потріскалася, похилилася і несе загрозу всім особам, які проживають в домоволодінні АДРЕСА_1 . На постійні зауваження щодо необхідності демонтажу частини будинку, яка становить небезпеку для оточуючих, відповідач не реагує.
 
Тому позивач, вважаючи своє право на безперешкодне користування своєю власністю порушеним, просила суд:
- усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном, а саме: 3/4 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель і споруд, шляхом зобов`язання відповідача демонтувати частину житлового будинку АДРЕСА_2 , який знаходиться з правого боку будинку.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 січня 2017 року позов задоволено. 
 
Усунуто перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 права користування її майном, а саме 3/4 частинами житлового будинку з відповідною частиною будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання  ОСОБА_2 демонтувати недобудований будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що належний відповідачу недобудований будинок перешкоджає позивачу користуватись належною на праві власності частиною домоволодіння, оскільки створює небезпеку життю і здоров`ю їй та членам її родини, які проживають в даному будинку, а тому вимога про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні її майном шляхом демонтажу аварійної будівлі підлягає задоволенню.
 
Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 21 червня 2018 року відмовлено ОСОБА_2 у скасуванні заочного рішення суду від 26 січня 2017 року.
 
Вказана справа переглядалася в суді апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Останньою постановою Житомирського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2  задоволено частково.
 
Заочне рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 січня 2017 року змінено, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
 
«Усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 права користування її майном, а саме 3/4 частинами житлового будинку з відповідною частиною будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати частину (стіни, покрівлю, перекриття) недобудованого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ».
 
В решті рішення суду залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвалюючи рішення районний суд не звернув увагу, що ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача демонтувати лише частину спірного недобудованого житлового будинку, але при цьому суд зобов`язав ОСОБА_2 демонтувати вказаний будинок повністю. Тому, рішення суду підлягає зміні шляхом зобов`язання відповідача демонтувати частину (стіни, покрівлю, перекриття) недобудованого будинку.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить заочне рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та закрити провадження у справі.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Радомишльського районного суду Житомирської області.
 
05 травня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 289/1162/16-ц.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що позивач не довела, що вона є власником правої частини спірного будинку, що діями відповідача порушуються її права власності, що є реальна небезпека порушення її права власності чи законного  володіння зі сторони відповідача.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2021 року  ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що позивач ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 вересня 2014 року є власником 3/4 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 7).
 
В даному будинку зареєстрована та проживає дочка позивача ОСОБА_4 із своїм чоловіком - ОСОБА_5 та двома малолітніми синами - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою ПП «Житлоремсервіс-9» в м. Радомишль від 03 червня 2016 року (т. 1 а. с. 9).
 
Згідно витягу з рішення Радомишльської міської ради Житомирської області п`ятдесят шостої сесії 6 скликання від 25 лютого 2015 року № 891 «Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що передаються безоплатно у власність» відповідачу, яка проживає на АДРЕСА_1 , було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у приватну власність орієнтовною площею 0,05 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 90).
 
Розпорядженням Радомишльського міського голови від 04 квітня 2016 року за № 49 «Про утворення комісії на підставі поданих заяв», за заявою ОСОБА_4 , була утворена комісія, яка провела обстеження житлового будинку АДРЕСА_1 (з його правої сторони), про що свідчить складений акт обстеження житлового будинку від 26 квітня 2016 року. В результаті обстеження встановлено, що з правої сторони будинку АДРЕСА_1 знаходиться недобудований будинок, стіна якого майже зруйнована, ніхто в будинку не проживав і не проживає, ремонт не проводився. Зі слів ОСОБА_4 даний будинок був побудований близько 25 років тому. Комісією рекомендовано ОСОБА_2 демонтувати частину домоволодіння, яка несе загрозу життю мешканцям домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 11).
 
Вищевказані обставини також підтверджуються фотознімками з яких вбачається, що будинок знаходиться в аварійному стані, частина стіни будівлі, яка знаходиться у дворі в безпосередній близькості до частини належного позивачу житлового будинку, в якому проживає сім`я її дочки, зруйнована, на інших видно значні повздовжні та поперечні тріщини, відсутні двері, частина вікон відсутні, інші зруйновані, покрівля та перекриття також частково зруйновані (т. 1 а. с. 15-20, 53-56).
 
Крім того, допитані в суді першої інстанції в якості свідків перший заступник Радомишльського міського голови ОСОБА_11, юрист Радомишльської міської ради ОСОБА_12, провідний спеціаліст ОСОБА_8 та провідний спеціаліст ОСОБА_9 підтвердили, що за зверненням ОСОБА_4 про наявність небезпечної будівлі поблизу будинку, в якому проживає заявниця з дітьми, було проведено обстеження будівлі в АДРЕСА_1 . Під час обстеження на місці було виявлено, що недобудована будівля знаходиться в аварійному стані і дійсно є небезпечною та становить загрозу життю та здоров`ю мешканців будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 була присутня під час обстеження і не заперечувала про належність їй небезпечної недобудови, в той же час зазначала про відсутність коштів на демонтаж вказаної будівлі, яка знаходиться в аварійному стані.
 
Згідно довідки № 482/01-37, яка видана Радомишльською міською радою 29 вересня 2020 року слідує, що відповідно до публічної кадастрової карти України та інформації, якою володіє Радомишльська міська рада, земельна ділянка площею 0,10 га кадастровий номер 1825010100:06:001:1145 за адресою: АДРЕСА_1 межує із земельною ділянкою площею 0,0505 га кадастровий номер 1825010100:06:001:1044 за адресою: АДРЕСА_2 (т. 4 а. с. 113). 
 
Крім того, доказами щодо суміжності двох вказаних земельних ділянок, є також план схема земельних ділянок, яка зафіксована інженером-землевпорядником ОСОБА_10 , а також витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т. 4 а. с. 124-129).
 
Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 05 березня 2018 року у справі № 289/941/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Радомишльської міської ради Житомирської області про поділ будинку в натурі затверджена мирова угода, відповідно до якої ОСОБА_1 , якій належить право власності на 3/4 частину будинку АДРЕСА_1 , виділено в натурі та передано у власність наступні приміщення: сіни 1-1, площею 12,8 кв. м; кладову 1-2, площею 14,1 кв. м; прихожу 1-2, площею 7,5 кв. м; житлову кімнату 1-5, площею 15,2 кв. м; веранду 1 площею 7,2 кв. м; частину сараю літ. «В» з вбиральнею та половину огорожі № 1-2 зі своєї сторони будинку та металеві ворота.
 
Відповідачу  ОСОБА_2 , якій належить право власності на 1/4 частину даного будинку, виділено в натурі та передано у власність приміщення: кухню 1-3, площею 7,5 кв. м; житлову кімнату 1-4, площею 9,3 кв. м; частину сараю літ. «В», яку вона займає та половину огорожі № 1-2 зі своєї сторони будинку (т. 4 а. с. 123). 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
У статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Згідно із статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
 
Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 поділений між сторонами в натурі.
 
З матеріалів справи відомо, що виділена позивачу частина будинку, яка розташована на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер 1825010100:06:001:1145, за адресою: АДРЕСА_1 , межує із земельною ділянкою площею 0,0505 га, кадастровий номер 1825010100:06:001:1044, за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташований недобудований будинок. 
 
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
 
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
 
Позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 761/8238/18(провадження № 61-14903св20).
 
Враховуючи вищевказане, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що належний відповідачеві недобудований будинок перешкоджає позивачеві користуватись частиною домоволодіння, яке належить їй на праві власності, оскільки створює небезпеку життю і здоров`ю їй та членам її родини, які проживають в даному будинку, а тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли до висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні майном шляхом демонтажу частини аварійної будівлі підлягає задоволенню.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частиніта постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 січня 2017 року у незміненій апеляційним судом частиніта постанову Житомирського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                     А. І. Грушицький

                                                                                                      І. В. Литвиненко
                                                                                                                                                                              Є. В. Петров