КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 755/11330/18                                                             Головуючий у 1-й інст. - Савлук Т.В.
Апеляційне провадження 22-ц/824/2817/2022                                                       Доповідач - Рубан С.М

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          24 травня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Кулікова С.В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Боднара Максима Олександровича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, компенсації про невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  по оплаті праці в сумі 6 618 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 413,64 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 6 818 грн 70 к. та моральну шкоду в розмірі  2 000  грн.
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, компенсації про невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника- задоволено частково.
          Стягнуто з Фізичної особи-підприємця   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітну плату в розмірі 6 618 грн 00 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 413  грн 64 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4 477 грн 741 коп., моральну шкоду в розмірі 500 грн 00 коп., а всього на загальну суму 12 009 грн 05 коп. 
 
          В іншій частині позову - відмовлено.
 
         Рішення в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітної плати в розмірі 3000 грн 00 коп. підлягає негайному виконанню.
 
         Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн 80 коп.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2019 року заяву  представника відповідача - адвоката Племениченко Г.В. про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року - задоволено.
 
У травні 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог, в яких просила стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 6 618 грн 80 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 584 грн 01 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 43 211 грн 65 коп, та моральну шкоду в розмірі 2 000,00 гривень, а всього на загальну суму 52 414 грн 46 коп.
 
Посилалась на те, що з 10 травня 2018 року позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем на посаді продавця магазину. Відповідно до наказу №5 від 25 червня 2018 року позивача було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП, в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних коштів позивачу за період 10 травня 2018 року по 25 червня 2018 року, заробітну плату в розмірі 6 618,00 грн, та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 413 грн 63 коп, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.
 
Крім того у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 43 211 грн 65 коп.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, компенсації про невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника- задоволено частково.
 
          Стягнуто з Фізичної особи-підприємця   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітну плату в розмірі 6 618 грн 00 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 6 84 грн 01 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 42 632 грн 73 коп., моральну шкоду в розмірі 500 грн 00 коп., а всього на загальну суму 49 835 грн 54 коп. 
 
          В іншій частині позову - відмовлено.
 
         Рішення в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітної плати в розмірі 3000 грн 00 коп. підлягає негайному виконанню.
 
         Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн 80 коп.
 
        Не погоджуючись з рішенням  суду, 05 грудня 2021 року представник Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Боднар Максим Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
 
        Посилається на те, що  при звільненні Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснив виплату коштів з урахуванням заробітної плати і компенсації за невикористані відпустки в загальному розмірі 3 200,54 гривень, яка складається з авансу - 1 666,67 гривень, заробітної плати - 1 124,01 гривень та компенсації за невикористану відпустку - 509,13 гривень
         Посилається на те, що не має можливості надати первинні бухгалтерські документи, на підтвердження виплати коштів позивачу при звільнення в зв`язку з втратою банківських виписок, платіжних доручень, наказів, відомостей нарахування заробітної плати, трудові договори, особові картки та особові справи працівників, табелі обліку робочого часу, заяви працівників, під час переїзду офісу.
     Крім того, посилається на те, що думка суду першої інстанції щодо створення відповідної комісії для встановлення факту втрати первинних бухгалтерських документів є хибною та безпідставною, оскільки створити комісію відповідачу не представлялось можливим по причині того, що відповідач вже не здійснював підприємницьку діяльність у зв`язку з поданням заяви про припинення підприємницької діяльності, всіх працівників звільнено і про це суд першої інстанції було також повідомлено.
      Посилається на те, що в матеріалах справи містяться дані з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків які надані ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, згідно яких сума доходів позивача становить 6 18 грн 80 коп, а також індивідуальна відомість про застраховану особу позивача видану Пенсійним фондом України, згідно якої вбачається загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати за вказаний період та з якої  сплачено єдиний внесок, що і є підтвердженням того, що позивачу виплачено як заробітну плату, так і розрахунок за невикористану відпустку.
          Крім того, посилається на те, що позивач не заявляє вимогу щодо поновлення її на роботі у зв`язку з незаконним звільненням, то збільшена позовна вимога про стягнення грошової суми у розмірі 43 211 грн 65 коп., як за вимушений прогул не відповідає вимогам чинного законодавства та заявленим позовним вимогам, адже строк за вимушений прогул в такому випадку має розраховуватися з дати прийняття на роботу по дату звільнення, так як позивач не ставить питання щодо поновлення на роботі.
      Від позивача 27 квітня 2022 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін. 
    Посилається на те, що надані відповідачем копії документів, які наявні в матеріалах справи не засвідчені належним чином, а відмітка про їх засвідчення не містить всіх передбачених чинним законодавством реквізитів.
       Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
      Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
      Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
      Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
      Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
      1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та   заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
      2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
      3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
     4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
     5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
     6) як розподілити між сторонами судові витрати;
     7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
     8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
     Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що відповідно до наказу № 2 від 10 травня 2018 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду продавця (а.с.9, т.1).
31 травня 2018 року позивача переведено на посаду адміністратора магазину згідно Наказу №4 від 31 травня 2018 року, що підтверджується копією трудової книжки серії № НОМЕР_1  (а.с.10, т.2)
Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
01 червня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір, згідно умов якого остання приймається на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду адміністратора. (а.с.5-6)
Згідно п.1.1. Договору, цей контракт є безстроковим трудовим договором.
Розділом 3 Договору визначено робочий час. Час виконання робіт установлюється по змінному графіку, встановлено робочий тиждень з наданням вихідних по змінному графіку, включаючи вихідні та святкові, тривалість робочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень (п.3.1. Договору). Вихідні дні надаються згідно графіка (п.3.2. Договору).
Пунктом 3.3. Договору Працівникові встановлена щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарні дні.
Щомісячний посадовий оклад, згідно п.4.1. Договору, встановлений працівникові у відповідності зі штатним розкладом (до перерахування роботодавцем податків та інших обов`язкових платежів до державного бюджету та пенсійного фонду) в розмірі 4000,00грн. в місяць за норму робочого часу у відповідному обліковому періоді.
На підставі наказу ФОП ОСОБА_1 від 25 червня 2018 року за №5, позивача звільнено із займаної посади 26 червня 2018 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. (а.с.9-10, т. 1).
   Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативними актами роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду за який здійснюється виплата.
Згідно даних Індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_2 , виданої Пенсійним фондом України, за звітний 2018 рік, травень та червень місяці, сума заробітку, з якої сплачено єдиний внесок, становить: у травні 2018 року - 2 643,00 грн.; у червні 2018 року - 3 975 грн 80 коп. (а.с.7-8, т.1)
Тобто, загальна сума нарахованої позивачеві заробітної плати за вказаний період, з якої сплачено єдиний внесок, становить 6 618 грн 80 коп.
Згідно даних з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, виданої ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, за період роботи з 10 травня 2018 року по 26 червня 2018 року сума доходу ОСОБА_2 становить 6 818 грн 80 коп., з відміткою про потребу уточнення даної інформації у податкових агентів (джерел доходів). (а.с.36, т.1)
Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Згідно п. 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
 У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. 
Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів.
Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу»)
Судом першої інстанції 27 травня 2019 року постановлено ухвалу про призначення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення експертів поставлено наступні питання: чи дійсно підпис на наступних документах: відомості на виплату грошей №1 від 05 червня 2018 року; відомості на виплату грошей №2 від 22 червня 2018 року; відомості на виплату грошей №5 від 26 червня 2018 року, які в копіях приєднано до матеріалів цивільної справи (а.с.123, 124, 125); в місці підпису в графі « ОСОБА_2 , чи іншою особою; чи дійсно рукописний текст на заяві про прийом на роботу від 09 травня 2018 року ( в копії долучено до справи - а.с.117) та на заяві про звільнення від 25 червня 2018 року (в копії долучено до справи - а.с.121), виконаний ОСОБА_2 , чи іншою особою. (а.с. 153-155, т.1).
Відповідно до ст. 72 ЦПК України, п. 2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Мінюсту України від 08 жовтня 1998 року за № 53/5, 19 липня 2019 року судові експерти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 направили на адресу суду клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення судово-почеркознавчої експертизи, а саме: оригінали досліджуваних документів, відносно яких постановлення питання на вирішення експертизи.
23 жовтня 2019 року на адресу Дніпровського районного суду м. Києва надійшло з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки проведення експертизи за відсутності оригіналів досліджуваних документів не можливе.
В суді першої інстанції представник відповідача - адвокат Бондар М. О. пояснив, що первинні документи, які витребовувалися експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, а саме: відомість на виплату грошей №1 від 05 червня 2018 року; відомість на виплату грошей №2 від 22 червня 2018 року, відомість на виплату грошей №5 від 26 червня 2018 року, не можливо надати суду та експертам для проведення процесуальних дій, в зв`язку з тим, що при переїзді офісу Фізичної особа-підприємця  ОСОБА_1 , було втрачено ряд бухгалтерських первинних документів за період з січня 2018 року по вересень 2019 року, а саме: банківські виписки, платіжні доручення, накази, відомості нарахування заробітної плати, трудові договори, особові картки та особові справи працівників, табелі обліку робочого часу, заяви працівників, про що 25 листопада 2019 року через авторитетний портал оголошень газети «AVISO.UA» №46 опубліковано оголошення за №897, про недійсність втрачених документів ФОП ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1,7 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Колегія суддів погоджується  з висновком суду першої інстанції щодо правомірності  вимог позивача про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази, які мали підтвердити той факт, що відповідачем нарахована та виплачена позивачу заробітна плата за відпрацьований період та проведено належний розрахунок обов`язкових виплат на дату звільнення.
Визначаючи розмір заробітної плати, яка підлягає виплаті позивачу, суд першої інстанції вірно врахував дані з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, надані ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, згідно яких сума доходів ОСОБА_2 становить 6 818 грн 80 коп., та прийняв як належний та допустимий доказ Індивідуальну відомість про застраховану особу ОСОБА_2 , видану Пенсійним фондом України, згідно якої загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати за вказаний період, з якої сплачено єдиний внесок, становить 6 618 грн 80 к..
Відповідно до ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно п. 3 Порядку, всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Отже, враховуючи, що при розрахунку належної позивачу суми, суд виходив із нарахованих їй сум, згідно відомості, без виключення сум податків та інших обов`язкових платежів, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 6 618,00 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.
       Згідно п. 7 Розділу ІV Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.
Судом встановлено, що фактично відпрацьований позивачем час на підприємстві відповідача з 10 травня 2018 року по 26 червня 2018 року становить 48 календарних днів та відповідно за винятком святкових і неробочих днів - 34 робочі дні (15 днів у травні та 19 днів у червні 2018 року).
Оскільки матеріали справи не містять, передбаченого умовами трудового договору від 01 червня 2018 року, змінного графіку роботи, розрахунок компенсації за не використану відпустку належить здійснювати за правилами, передбаченими п. 7 Розділу ІІІ Порядку.
Отже, середньоденна заробітна плата позивача становила 194 грн 67 коп. (6 618,80 : 34).
При проведенні розрахунку при звільненні позивача відповідач був зобов`язаний виплатити компенсацію за невикористану відпустку, яка виходячи з фактично відпрацьованого часу, становила 3 дні, та виходячи з наведених вище розмірів заробітної плати за відпрацьований період складає 584 грн 01коп. (6618,80 : 34 х 3).
Суд першої інстанції розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, та з урахуванням наведених вище положень п. 3 Порядку, дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в розмірі 584 грн 01 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
             Відповідно до роз`яснень, в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з наведених позивачем підстав позову, відповідач ФОП ОСОБА_1 в день звільнення ОСОБА_2 не здійснив нарахування всіх необхідних платежів при звільненні працівника, що суперечить вимогам чинного трудового законодавства, тому наявні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звільнення - 27 червня 2018 року по 14 травня 2019 року, тобто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.
Згідно п. 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Середньоденна заробітна плата позивача виходячи з положень Порядку становить 194 грн 67 коп., за період з 27 червня 2018 року по 15 травня 2019 року включно кількість робочих днів становила: 219 - робочих дні, 92 -вихідні дні, 13 - святкові дні, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить: 194 грн 67 коп. х 219 = 42 632 грн 73 коп.
При розрахунку належної позивачу суми, суд першої інстанції  правильно виходив із нарахованих працівнику сум без виключення сум податків та інших обов`язкових платежів, згідно п. 3 Порядку до стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 42 632 грн 73 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» № 4 від 31.03.1995р., за наявності порушень прав працівників у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Не виплата позивачеві заробітної плати за весь період її працевлаштування у відповідача - з 10 травня 2018 року по 14 травня 2019 року, з урахуванням того, що заробітна плата була єдиним джерелом її доходу, безумовно призвела до моральних переживань та страждань, що вимагало додаткових зусиль для організації її  життя та  заподіяло моральну шкоду.
З урахуванням викладеного, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 500,00 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи містяться дані з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, які надані ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, згідно яких сума доходів позивача становить 6 18 грн 80 коп, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.
Згідно п. 3 Порядку, всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
       Згідно п. 7 Розділу ІV Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.
Судом встановлено, що фактично відпрацьований позивачем час на підприємстві відповідача з 10 травня 2018 року по 26 червня 2018 року становить 48 календарних днів та відповідно за винятком святкових і неробочих днів - 34 робочі дні (15 днів у травні та 19 днів у червні 2018 року).
Оскільки матеріали справи не містять, передбаченого умовами трудового договору від 01 червня 2018 року, змінного графіку роботи, розрахунок компенсації за не використану відпустку належить здійснювати за правилами, передбаченими п. 7 Розділу ІІІ Порядку.
Середньоденна заробітна плата позивача становила 194 грн 67 коп.               (6 618,80 : 34).
Отже, відповідач при проведенні розрахунку при звільненні позивача зобов`язаний був виплатити компенсацію за невикористану відпустку, яка виходячи з фактично відпрацьованого часу, становила 3 дні, та виходячи з наведених вище розмірів заробітної плати за відпрацьований період складає 584 грн 01коп. (6 618,80 : 34 х 3).
Твердження скаржника про те,  що не має можливості надати первинні бухгалтерські документи, на підтвердження виплати коштів позивачу при звільненні у зв`язку з втратою банківських виписок, платіжних доручень, наказів, відомостей нарахування заробітної плати, трудові договори, особові картки та особові справи працівників, табелі обліку робочого часу, заяви працівників, під час переїзду до офісу, колегія суддів не примає до уваги.
Відповідно до ч.1,7 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.
Вищевказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. 
Таким чином,  відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.
Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Твердження представника скаржника про те, що думка суду першої інстанції щодо створення відповідальної комісії для встановлення факту втрати первинних бухгалтерських документів є хибною та безпідставною, оскільки створити комісію відповідачу не представлялось можливим по причині того, що відповідач вже не здійснював підприємницьку діяльність у зв`язку з поданням заяви про припинення підприємницької діяльності, всіх працівників звільнено і про це суд першої інстанції було також повідомлено, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано суду першої інстанції доказів відповідно до приписів статтей 76-81 ЦПК України, що відповідач при виявленні втрати бухгалтерських документів звертався з письмовою заявою до правоохоронних органів для встановлення факту, чи створено керівником відповідальну комісію, яка встановлює, які саме документи відсутні, у зв`язку з чим, на підставі чого складається відповідний Акт відповідно до п. 6.10 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.
Крім того,  відсутні докази звернення відповідача протягом п`яти днів відповідно до п. 44.5 Податкового кодексу України з моменту виявлення факту втрати документів до органів Державної фіскальної служби.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
 
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної коди, завданої внаслідок порушення її прав. 
 
Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
 Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. 
 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
 
Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
 
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.
 
За моральну шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
 
При визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції  вірно взято до уваги триваючий характер порушеного права,  глибину та тривалість заподіяних душевних страждань та враховано принцип розумності, об`єктивності та справедливості.
 
Доводи скаржника про недоведеність таких вимог колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на те, що судом встановлено порушення трудових прав позивача, яке виразилось у несвоєчасній виплаті розрахунку при звільненні, як те передбачено ст. 116 КЗпП України.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
    За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
     Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає  підстав для скасування.
      Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
          Апеляційну скаргу представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Боднара Максима Олександровича - залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

              Головуючий                                     

              Судді