Постанова                                   
Іменем України
 
20 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 490/3703/19
провадження № 61-1670св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивачі - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., Яворської Ж. М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником 77/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд        АДРЕСА_1 , з яких: 
- 54/100 часток зазначеного житлового будинку належитьйому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 вересня 2007 року, виданого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 5-929;
- 69/400 часток зазначеного житлового будинку належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 березня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н. С., реєстровий № 71; 
- 23/400 частки зазначеного житлового будинку належать йому на підставі договору дарування від 22 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н. С., реєстровий № 108.
ОСОБА_2 є власницею 23/100 часток вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 2014 року, виданого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 5-135.
Рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 1988 року у справі № 2-3-1451/1988, сторонами за позовом у якій були правопопередники сторін, здійснено розподіл спірного житлового будинку в натурі та виділена окрема частка будинку у складі конкретно визначених приміщень та споруд, з визнанням права власності за ОСОБА_5 , спадкоємцем якого є він, в цілому на 27/50 часток зазначеного житлового будинку. ОСОБА_6 , правонаступником якої є відповідач ОСОБА_2 , та ОСОБА_7 , правонаступником якого є він, виділено в натурі конкретно визначені приміщення в житловому будинку та господарські споруди, що складали 23/50 часток житлового будинку.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у справі № 2-2700/11 задоволено позов ОСОБА_7 , спадкоємцем якого є він, до  ОСОБА_8 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про реальний поділ житлового будинку та проведено реальний розподіл 46/100 часток спірного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами, а саме: 
-  ОСОБА_2 з ідеальною часткою 23/100 виділено у житловому будинку літ. «А»: кухню 2-1 площею 9,1 кв. м, ванну кімнату 2-2 площею 2,4 кв. м, житлову кімнату 2-3 площею 9,5 кв. м, всього загальною площею - 21,0 кв. м , в тому числі житлова площа - 9,5 кв. м, а також надвірні будівлі та споруди: 67/100 часток літньої кухні літ. «И», 1/4 частку замощення № 1, 1/4 частку водного крану № 2, 1/4 частку басейну № 3, 1/4 частку воріт № 5;
-  ОСОБА_7 з ідеальною часткою 23/100 виділено у житловому будинку літ. «А»: житлову кімнату 2-4 площею 17,3 кв. м., а також надвірні будівлі та споруди: 42/100 частки сараю літ. «Б», 1/2 частку вбиральні літ. «Г», душ літ. «Д», літню кухню літ. «З», 33/100 частки літньої кухні літ. «И», 1/4 частку замощення № 1, 1/4 частку водного крану № 2, 1/4 частку басейну № 3, 1/4 частку воріт № 5.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року у справі № 490/4328/16-ц за його позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком зобов`язано ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні, та звільнити від власних речей нерухоме майно: житлову кімнату 2-4 площею 17,3 кв. м, сарай літ. «Б», літню кухню літ. «З», душ літ. «Д», вбиральню літ. «Г» у житловому будинку АДРЕСА_2 . Однак, зазначене судове рішення відповідач не виконала.
Крім ОСОБА_2 , у частині житлового будинку АДРЕСА_2 , що належить йому на праві власності, проживають також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Посилаючись на те, що відповідачі продовжують протиправно користуватися господарськими та побутовими спорудами, які належать йому на праві власності, на підставі статей 319, 361, 383, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 116, 150, 155 Житлового Кодексу України (далі - ЖК України),  ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути йому перешкоди у користуванні житловою кімнатою 2-4 площею 17,3 кв. м у житловому будинку літ. А, що розташований за адресою:    АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлової кімнати 2-4 площею 17,3 кв. м без надання іншого житлового приміщення; та звільнити від речей господарські та побутові споруди, а саме: 42/100 частку сараю літ. Б, літню кухню літ. З, 33/100 частки літньої кухні літ. И, душ літ. Д, вбиральню літ. Г.
У травні 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком.
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що після ухвалення рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року жодна із сторін не вчинила дій, спрямованих на реєстрацію речових прав, набутих щодо виділеного в натурі майна на підставі цього рішення, а тому вважали, що відповідно до частини другої статті 331 ЦК України набуті за рішенням суду речові права на нерухоме майно у сторін не виникли. Крім того, зазначеним судовим рішенням не були остаточно визначені реальні частки сторін. Шилову належить 77/100 ідеальних, а не реальних часток спірного домоволодіння, оскільки жоден правовстановлюючий документ на право власності ОСОБА_1 не містить конкретних приміщень домоволодіння, а зазначено лише ідеальні частки. У кімнаті 2-4 знаходяться невід`ємні поліпшення, зроблені ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_8 у період користування цією кімнатою.  
Після смерті ОСОБА_7 правовідносини між ним та ОСОБА_2 щодо виділу житлової кімнати 2-4 припинилися, оскільки вони не допускають правонаступництва. Наведене підтверджується ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2015 року у справі № 490/790/15-ц, якою закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення на підставі пункту 6 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Між сторонами існує спір щодо встановлення порядку володіння та користування житловою кімнатою 2-4, площею 17,3 кв. м, спірна кімната має вхід лише з кімнати 2-3, яка перебуває у користуванні родини ОСОБА_9 безперервно з 1988 року і входить до складу ізольованого приміщення квартири № 2 у вказаному житловому будинку, загальною площею 38,3 кв. м, житловою - 26,8 кв. м. ОСОБА_1 ніколи не користувався цією кімнатою та не має потреби проживати в ній, а спір виник лише у зв`язку з неприязними стосунками між сусідами в 2013 році. У 2004 році в квартиру № 2 вселилася і дочка співвласника ОСОБА_3 , яка зареєструвала своє постійне місце проживання в 2017 році та як член сім`ї власника має право користування житловими приміщеннями квартири № 2 , зокрема і кімнатою 2-4. Виділ кімнати 2-4 в натурі є неможливим без втрати її цільового призначення, оскільки тоді це приміщення стане непридатним для проживання. Крім того, одночасно стане непридатною для проживання і кімната 2-3, площа якої становить 9,5 кв. м, що значно менше мінімально встановленого розміру житлового приміщення згідно з житловим законодавством. У 2015 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник новий спір, який ОСОБА_1 помилково пов`язує з правами спадкодавця на виділ кімнати 2-4 в цілому, однак зі змісту судових рішень, ухвалених у справі № 490/4328/16-ц слідує, що той спір не стосувався реального поділу кімнати 2-4 в натурі, а рішення лише встановлювало обов`язок ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні ідеальними частками, зокрема кімнатою 2-4.
У березні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про зміну предмета позову, у якій, посилаючись на те, що будинок 
      АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю сторін та неподільною річчю; реальний поділ зазначеного домоволодіння у натурі не відбувався; ОСОБА_1 не має права володіння у спірному майні, а тому припинення його права власності на квартиру № 2 не завдасть йому істотної шкоди, у зв`язку з чим просили: 
- встановити порядок користування житловим будинком 
АДРЕСА_1 шляхом виділення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користування житлової кімнати 2-4 площею 17,3 кв. м, житлової кімнати 2-3 площею 9,5 кв. м, кухні 2-1 площею 9,1 кв. м, ванної кімнати 2-2 площею 2,4 кв. м, які разом складають ізольоване помешкання - квартиру № 2 , загальною площею 38,3 кв. м, житловою площею 26,8 кв. м. у вказаному житловому будинку; 
- припинити право власності ОСОБА_1 на 77/100 часток ізольованого помешкання квартири № 2 у вказаному домоволодіння зі сплатою грошової компенсації у розмірі 19 179,70 грн вартості вказаного ізольованого приміщення;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 77/100 часток ізольованого помешкання - квартири АДРЕСА_5 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2019 року справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком та справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення об`єднано в одне провадження та присвоєно № 490/3703/19.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено. 
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловою кімнатою 2-4 площею 17,3 кв. м у житловому будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із житлової кімнати 2-4 площею 17,3 кв. м без надання іншого житлового приміщення.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що реальний поділ будинку  АДРЕСА_1 відбувся ще між правопопередниками сторін на підставі рішення Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 1988 року щодо виділу в натурі ОСОБА_5 27/50 часток домоволодіння та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року. Право спільної часткової власності сторін на приміщення кімнати 2-4 в житловому будинку літ. «А» припинено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року унаслідок виділу зазначеної кімнати ОСОБА_7 , правонаступником якого є позивач. Факт смерті одного з учасників у справі про поділ спільного майна ( ОСОБА_7 ), яке є спільною частковою власністю, не скасовує дію відповідного рішення суду і не припиняє його дію для інших учасників справи та їх правонаступників. Тому на дату звернення з позовами до суду, право спільної часткової власності на спірний житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, відповідно до положень статті 367 ЦК України припинилося, і до кожного із співвласників - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , перейшли у власність частини житлових та нежитлових приміщень, які відповідали їхнім часткам у складі конкретних приміщень, як це визначено наведеними вище рішеннями судів. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року, підтверджено безпідставність користування ОСОБА_2 та її родиною 
кімнатою 2-4 площею 17,3 кв. м. 
Положення частини другої статті 331 ЦК України не регулюють спірні правовідносини, оскільки у зазначеній справі спір виник не з приводу права на новостворене майно. Не вчинення дій щодо реєстрації майна після поділу об`єкту нерухомого майна або виділу його частки не виключає правові наслідки такого поділу та виділу, зважаючи на те, що в силу пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не є підставою виникнення цивільних прав, а є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Ураховуючи, що спільна часткова власність на об'єкт нерухомого майна - домоволодіння   АДРЕСА_6 , припинена у зв`язку з виділом частки одного із співвласників та надалі, проведенням поділу у натурі іншої його частки між співвласниками, суд дійшов висновку, що зазначене виключає можливість вирішення питання про припинення за рішенням суду права ОСОБА_1 на частку у цьому майні на вимогу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав як встановлення порядку користування спірним домоволодінням можливий лише за умова наявності спільної власності на житловий будинок, суд також вважав відсутніми правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Додатково зауважив, що ОСОБА_3 не є власником домоволодіння, а тому не має права на звернення до суду з такими вимогами. 
Установивши, що між сторонами склалися неприязні стосунки, відповідачі проживають у кімнаті 2-4 без згоди власника - ОСОБА_1 , не були та не є членами його сім`ї, не допускають ОСОБА_1 до належного йому житлового приміщення; ОСОБА_2 є власником інших приміщень у цьому ж житловому будинку, має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою: с. Благодатне, Бобринецького району, Кіровоградської області; протиправність зайняття ОСОБА_2 спірної кімнати та порушення прав ОСОБА_1 встановлено рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року, у справі № 490/4328/16-ц; ОСОБА_3 вселилася до кімнати 2-4 у житловому будинку літ. «А» та зареєструвала своє місце проживання у 2017 році без згоди позивача, після ухвалення судами рішень щодо відновлення його прав на це приміщення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 про усунення йому перешкод у користуванні спірною кімнатою шляхом виселення з неї відповідачів є правомірними та підлягають задоволенню, таке втручання у права відповідачів є пропорційним та переслідує легітимну мету в контексті приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , у якій вона просила скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року, ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову та про задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального праватапорушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначила пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України у постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц.
Касаційна скарга заявника у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що суди правильно встановили, що суть правовідносин сторін зводиться до спору про право на житлову кімнату 2-4 у житловому будинку АДРЕСА_2 , в якій заявник фактично проживає з 1988 року. Під час судового розгляду вона неодноразово акцентувала увагу суду, що за відсутності державної реєстрації у цілому права власності за ОСОБА_1 на кімнату 2-4 у житловому будинку літ. «А», що, на її думку, у позивача відсутні правові підстави заявляти свої права на вказану кімнату. Суди не врахували, що рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у справі № 2-2700/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , третя особа - ОСОБА_1 про реальний поділ житлового будинку, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності та визнання права власності на частку в житловому будинку, не було виконано в частини проведення будівельних робіт, зокрема ОСОБА_7 не провів визначених судом робіт щодо переобладнання та перепланування поділеного майна, що в свою чергу унеможливило скасування реєстраційного номеру поділеного (спільного) об'єкта нерухомого майна з одночасним присвоєнням нових реєстраційних номерів поділеним (новоствореним) об'єктам, унаслідок чого права спільної часткової власності сторін на поділене майно не були припинені, а тому не виникло право власності на новостворені об'єкти нерухомого майна у кожної із сторін. Таким чином, в оцінці наявності/відсутності спільних часткових прав на спірну кімнату літ. 2-4, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ОСОБА_1 є повноправним власником вказаної кімнати, тобто набув право вимоги про виселення з цієї кімнати відповідачів, незалежно від того чи виконав він обов`язок щодо виконання визначених судом будівельних робіт для виділення цього майна зі спільного майна, що належало на праві спільної часткової власності, а також незалежно від обов`язку державної реєстрації прав на вказану кімнату в цілому. Мотивуючи рішення у частині прийняття спадщини суд, за аналогією частини четвертої статті 358 ЦК України, дійшов висновку, що вказана норма права поширюється не лише на договір між співвласниками щодо користування спільним майном, а й на випадки реального поділу майна за рішенням суду. На думку заявника, такий висновок суду є суперечливим, оскільки неможливо спочатку визнати спільні права припиненими (саме таких висновків дійшли суди), а після застосувати до спірних правовідносин положення статті 358 ЦК України.
Крім того, суд залишив поза увагою її посилання на те, що будівельні роботи з відокремлення кімнати 2-4 площею 17,3 кв. м від квартири АДРЕСА_4 , обов'язок проведення яких, на думку судів, увійшов до складу спадщини, призведуть до перетворення кімнати у приміщення не придатне для постійного проживання (відсутні комунікації), а житлова площа квартири № 2 буде зменшена до 9,5 кв. м, що порушуватиме вимоги житлового законодавства, а тому ефективним способом захисту житлових прав заявників має бути виплата ОСОБА_1 вартості частки у праві власності на кімнату 2-4 в порядку статті 365 ЦК України. 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справи на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи.
Матеріали справи надійшли до Верховного Суду у травні 2021 року.
У травні 2021 року від  ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилався на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.Зазначав, що  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 самовільно займають житлове приміщення, а саме кімнату 2-4 площею 17,3 кв. м, яка належить йому на праві власності, тому відсутні підстав для визначення порядку користування йому на праві власності кімнатою 2-4, що не є ні об`єктом спільної сумісної, ні спільної часткової власності сторін у справі. Реальний поділ житлового будинку проведений судовим рішенням, яке набрало законної сили. 
У червні 2021 року від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 , у якому вона просила відхилити доводи викладені ним у відзиві на касаційну скаргу та задовольнити подану нею касаційну скаргу, з викладених у ній підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами попередніх інстанцій установлено, що  ОСОБА_1 є власником 77/100 часток житлового будинку          АДРЕСА_1 , з відповідною часткою господарських та побутових споруд, з яких: 
- 54/100 часток зазначеного житлового будинку належитьйому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 вересня 2007 року, виданого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 5-929, після смерті ОСОБА_5 ;
- 69/400 часток зазначеного житлового будинку належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 березня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н. С., реєстровий № 71, після смерті ОСОБА_7 ; 
- 23/400 частки зазначеного житлового будинку належать йому на підставі договору дарування від 22 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н. С., реєстровий № 108, укладеного між ним та ОСОБА_10 , якій ця частка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 березня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н. С., реєстровий № 72, після смерті ОСОБА_7 .
ОСОБА_2 є власницею 23/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою:  АДРЕСА_7 , з відповідною часткою господарських та побутових споруд,на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 2014 року, виданого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 5-135, після смерті ОСОБА_8 , якому ця частка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31 липня 2019 року після смерті ОСОБА_11 , яка отримала цю частку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 .
Домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_3 , складається з двох - ізольованих квартир № 1 та № 2 з окремими входами, квартира № 1 у складі приміщень 1-1 - 1-3, коридору І, загальною площею 44,7 кв. м, квартира № 2 , що складається з приміщень 2-1 - 2-4.
У квартирі № 2 фактично проживають: ОСОБА_2 , її донька ОСОБА_3 та співмешканець останньої - ОСОБА_4 ОСОБА_3 з 21 вересня 2017 року зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживають без реєстрації. 
Суди встановили, що домоволодіння АДРЕСА_1 було об'єктом спільної часткової власності. Рішенням Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 1988 року у справі № 2-3-1451/1988 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 здійснено розподіл житлового будинку на АДРЕСА_2 в натурі та виділені окремі частини будинку в натурі, визнано право власності за ОСОБА_5 : в житловому будинку літ. «А» на житлову кімнату 1-2 площею 16,2 кв. м, житлову кімнату 1-3 площею 7,3 кв. м, а також кухню 1-1 площею 12,9 кв. м, частину кладової 2-2 площею 1,9 кв.м, 58/100 часток сараю літ. «Б», що складає 12,9 кв. м, 1/2 частки: вбиральні літ. «Г», заборів № 1, 4, хвіртки № 5, водопровідної колонки № 2, басейна № 3 та замощення № 1; сіни літ. «А» та літню кухню літ. «Е». За ОСОБА_5 визнано право власності на 27/50 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд у складі зазначених приміщень та споруд.
Інша частина будинку залишилася в спільній власності та спільному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без поділу в натурі. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в житловому будинку літ. «А» виділено в натурі: житлові кімнати 2-3, 2-4 загальною площею 27,3 кв. м, а також частина комори 2-2 площею 5,0 кв. м., 1/2 частку: вбиральні літ. «Г», заборів № 1, 4, хвіртки № 5, водопровідної колонки № 2, басейна № 3 та замощення № 1, що склало 23/50 часток житлового будинку. За ОСОБА_6 , ОСОБА_7 визнано право власності на 23/50 частки вказаного домоволодіння без визначення часток між ними.
Рішення суду набрало законної сили та зареєстровано в КП ММБТІ в установленому згідно з діючим на той час порядком (матеріали інвентаризаційної справи БТІ № 19424 досліджені судами першої та апеляційної інстанцій у судовому засіданні).
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у справі № 2-2700/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , третя особа - ОСОБА_1 , про поділ житлового будинку, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку в спільній частковій власності та визнання права власності на частку в житловому будинку, первісний позов задоволено; у задоволенні зустрічного позову відмовлено. 
Проведено поділ 46/100 часток житлового будинку АДРЕСА_8 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , а саме: 
-  ОСОБА_2 з ідеальною часткою 23/100 виділено у житловому будинку літ. «А»: кухню 2-1 площею 9,1 кв. м, ванну кімнату 2-2 площею 2,4 кв. м, житлову кімнату 2-3 площею 9,5 кв. м, всього загальною площею - 21,0 кв. м , в тому числі житлова площа - 9,5 кв. м; із надвірних будівель та споруд: 67/100 часток літньої кухні літ. «И», 1/4 частку замощення № 1, 1/4 частку водного крану № 2, 1/4 частку басейна № 3, 1/4 частку воріт № 5;
-  ОСОБА_7 з ідеальною часткою 23/100 виділено у житловому будинку літ. «А»: житлову кімнату 2-4 площею 17,3 кв. м; із надвірних будівель та споруд: 42/100 частку сараю літ. «Б», 1/2 частку вбиральні літ. «Г», душ літ. «Д», літню кухню літ. «З», 33/100 частки літньої кухні літ. «И», 1/4 частку замощення № 1, 1/4 частку водного крану № 2, 1/4 частку басейна № 3, 1/4 частку воріт № 5.
Поділ простору горищ здійснений відповідно до перегородок, що поділяють будинок на дві квартири, забезпечуючи доступ кожного з співвласників до належної частини перекриття та даху.
Зобов`язано ОСОБА_7 за власний рахунок провести роботи по переобладнанню та переплануванню: в приміщенні 2-4- пробити дверний проріз з подальшим встановленням дверного блоку в зовнішній стіні житлового будинку, 
у приміщенні 2-4 - пробити віконний проріз з подальшим встановленням віконного блоку в зовнішній стіни житлового будинку, демонтувати дверний блок в міжкімнатній перегородці між приміщеннями 2-3 та 2-4 з подальшим закладенням дверного прорізу, в приміщенні 2-4 - встановити перегородки з дверним блоком для можливості улаштування прихожої площею 2,5 кв. м, в приміщенні 2-4 - улаштувати кухню-нішу з примусовою вентиляцією та електроплитою.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. 
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у справі № 2-2700/11 у частині проведення відповідних будівельних робіт ОСОБА_7 , як правонаступник ОСОБА_7 , не виконано. 
Ухвалою Центральногорайонного суду м. Миколаєва від 11 червня 2015 року провадження у справі 490/790/15-ц за позовом   ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення закрито на підставі пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2016 року у справу № 490/4328/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, яке змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року у частині визначення майна щодо користування яким усуваються перешкоди, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні та звільнити від власних речей наступне нерухоме майно: житлову кімнату 2-4 площею 17,3 кв. м, сарай літ. «Б», літню кухню літ. «З», душ літ. «Д», вбиральню літ. «Г» у житловому будинку АДРЕСА_2 . 
Зазначене судове рішення ОСОБА_2 не виконала.
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком, припинення права власності ОСОБА_1 на частку у домоволодінні
Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. 
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21 травня 2021 року у справі № 592/6413/18. 
За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
У справі, яка переглядається, суди попередній інстанцій на підставі преюдиційних обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у справі № 2-2700/11, правильно встановили, що між ОСОБА_2 та правопопередником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 відбувся поділ у натурі належних їм на праві спільної часткової власності 46/100 часток житлового будинку     АДРЕСА_1 єві з господарськими та побутовими спорудами, за наслідками якого кожен із співвласників набув право власності на виділене майно, зокрема ОСОБА_1 набув право власності на кімнату 2-4 площею 17,3 кв. му житловому будинку літ. «А», а тому право спільної часткової власності на спірне домоволодіння припинилося.
Твердження заявника про те, що право спільної часткової власності сторін на домоволодіння за адресою:   АДРЕСА_3 , не припинилося, оскільки про це не зазначено у рішенні Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у справі № 2-2700/11 не заслуговують на увагу, оскільки поділ у натурі майна, що у є спільній частковій власності, між співвласниками, має своїм наслідком припинення права спільної часткової власності в силу приписів частини другої статті 367 ЦК України.
Суди попередній інстанцій дійшли правильно зазначили, що положення частини другої статті 331 ЦК України не регулюють спірні правовідносини, оскільки спір у справі, що переглядається, виник не з приводу права на новостворене майно. Саме по собі не здійснення ОСОБА_1 чи його правопередником ОСОБА_7 дій щодо реєстрації права власності на виділене майно не виключає правові наслідки поділу у натурі домоволодіння за адресою:    АДРЕСА_2 , та не спростовує права ОСОБА_1 на захист належного йому права на виділене майно, зокрема у спосіб звернення з позовом про усунення перешкод у користуванні ним, оскільки в силу пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не є підставою виникнення цивільних прав, а є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Оскільки на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у справі № 2-2700/11 ОСОБА_7 у порядку поділу у натурі домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_3 , набув право власності на виділене майно у житловому будинку літ. «А»: житлову 
кімнату 2-4 площею 17,3 кв. м., а також надвірні будівлі та споруди: 42/100 частки сараю літ. «Б», 1/2 частку вбиральні літ. «Г», душ літ. «Д», літню кухню літ. «З», 33/100 частки літньої кухні літ. «И», 1/4 частку замощення № 1, 1/4 частку водного крану № 2, 1/4 частку басейна № 3, 1/4 частку воріт № 5, які увійшли до складу спадщини, що відкрилася після його смерті, на які в подальшому (в тому числі на спірну житлову кімнату 2-4 площею 17,3 кв. м.) ОСОБА_1  набув право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 березня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н. С., реєстровий № 71, та договору дарування від 22 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н. С., реєстровий № 108, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вимога ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком, зокрема кімнатою 2-4 площею 17,3 кв. м. та припинення права власності ОСОБА_1 на частку у домоволодінні, задоволенню не підлягають.
У постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13 та Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц викладені правові висновки щодо застосування статей 358 та 364 ЦК України щодо порядку здійснення права спільної часткової власності, та виділу у натурі частки із спільного майна, що має наслідком припинення права спільної часткової власності.
Натомість, у справі, яка переглядається, підставою відмови у задоволені вимог ОСОБА_2 про встановлення права користування спірним житловим будинком, припинення права власності ОСОБА_1 на його частку у спільному майні, слугували встановлені преюдиційні обставини того, що на час звернення ОСОБА_2 з такими вимогами, домоволодіння за адресою:   АДРЕСА_3 перестало існувати як об`єкт права спільної часткової власності, оскільки право спільної часткової власності на це домоволодіння припинилося з набранням законної сили рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року у справі № 2-2700/11 про поділ майна у натурі.
Таким чином, доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 про неурахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13 та Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц є безпідставними. 
Щодо вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.
Установивши, що після поділу у натурі 46/100 домоволодінняза адресою: 
     АДРЕСА_3 , відповідно до якого ОСОБА_7 , правонаступником якого є позивач, набув у власність виділене йому майно, до складу якого увійшла житлова кімната 2-4 площею 17,3 кв. м, яку ОСОБА_2 та члени її родини не звільнили та продовжують у ній проживати, суди дійшли обґрунтовано висновку про наявність підстав для усунення власнику ( ОСОБА_1 ) перешкод у володінні та користуванні шляхом виселення відповідачів із зазначеної кімнати без надання іншого житлового приміщення. Тривалість користування зазначеним житловим відповідачами не має вирішального правого значення при вирішенні зазначеного спору, а тому посилання заявника на неврахування судами зазначеної обставини є безпідставними. 
Перевіряючи заявника про те, що таке втручання у її право користування спірною житловою кімнатою 2-4 площею 17,3 кв. м буде неспівмірним з переслідуваною метою, а оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, колегія суддів зазначає таке.
Право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений у його здійсненні, чи протиправно його позбавлений. Право наймача чи члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням (сервітут) виникає лише за наявності права власності на будинок особи, членами сім`ї якого вони є, з припиненням права власності такої особи, втрачається і право користування житловим приміщенням членів сім`ї, наймачів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, яка є сталою у судовій практиці. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, не відійшла від зазначеного вище висновку Верховного Суду України, а з урахуванням конкретних обставин справи вказала, що втручання у право на житло членів сім`ї власника має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й має бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача, а тому сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника, в тому числі і колишніх. Особливість зазначеної справи полягала у тому, що колишній член сім`ї власника набув право користування спірним житловим приміщенням з 1970 року, як член сім`ї своїх батьків - членів житлово-будівельного кооперативу, мав право на спадкування обов`язкової частки у квартирі після смерті матері, але відмовився від неї на користь сина. Новий власник, набувши право власності на квартиру за договором міни, мав реальну можливість знати про право користування зазначеною квартирою члена сім`ї колишнього власника квартири, а отже про її обтяження, що не може свідчити про добросовісність сторін при укладенні договору міни.
У справі, що переглядається, обставини справи є відмінними від зазначеної вище справи, що розглядалася Великою Палатою Верховного Суду. Зокрема, відповідачі ніколи не були членами сім'ї ОСОБА_1 . Право відповідачів на користування спірним приміщенням припинилося за наслідками вирішення справи № 2-2700/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , третя особа - ОСОБА_1 про поділ житлового будинку, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку у спільній частковій власності та визнання права власності на частку в житловому будинку (рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2014 року), яким проведено поділ домоволодіння у натурі та виділено кожній зі сторін, ОСОБА_7 , правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 , у власність відокремлене майно у домоволодінні.
Наведене дає підстави для висновку, що висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а тому доводи заявника про їх неврахування є необґрунтованими.
Висновки зарезультатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволеннякасаційної скарги  ОСОБА_2 . 
Щодо вирішення питання розподілу судових витрат
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).
Оскільки за результатами перегляду справи в суді касаційної інстанції Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги  ОСОБА_2 без задоволення, понесені заявником судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Г. І. Усик
А. С. Олійник
В. В. Яремко