КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №754/15668/19                                                  Головуючий 1 інстанція - Бабко В.В.
Провадження №22/824/2263/2022                                  Доповідач 2 інстанція - Суханова  Є.М.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
02 лютого 2022  року                                                                                        м. Київ
     Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді                   Суханової Є.М.,
суддів:                                        Олійника В.І., Сушко Л.П.,
за участю секретаря                Карпенка В.Р.
           розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
         ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності.
      Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.10.2019 року  відкрито провадження по справі.
       06.10.2020 року позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що  ОСОБА_3  є мамою позивача,   ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3  померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. До дня смерті  ОСОБА_3 проживала разом із сином  ОСОБА_2   та чоловіком   ОСОБА_1 в квартирі  АДРЕСА_1 квартира належала на праві власності   ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу.  Позивач ОСОБА_2 декілька років проживав окремо від відповідача  ОСОБА_1 . Згодом позивач дізнався, що за заявою  ОСОБА_1 у державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу № 57859406 та видано  ОСОБА_1  свідоцтво № НОМЕР_1 про право на спадщину, а саме, на квартиру  АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що вищезазначені обставини порушують його права, як спадкоємця першої черги після смерті матері ОСОБА_3 . У зв`язку з викладеним просив суду визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 16 лютого 2016 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. на ім`я ОСОБА_1 у спадковій справі №1104/2015, про отримання у спадщину квартиру  АДРЕСА_1 ,  яка належала померлій ОСОБА_3 .Визнати за  ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті  ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       15.05.2020 року до Деснянського районного суд м. Києва надішли пояснення від представника відповідача - адвоката Литвиненко А.В., відповідно до яких зазначено, що 03 липня 1973 року відповідач уклав шлюб із ОСОБА_4 .  Сім`я проживала до 31 січня 1996 року за адресою:  АДРЕСА_2 .  Сім`я, на той час, складалась із: чоловіка, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 -  дружина відповідача та мати позивача, ОСОБА_2 - сина дружини від першого шлюбу. У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями, внаслідок чого поводив себе неадекватно по відношенню до інших членів сім`ї, було прийнято рішення про продаж житла та  відокремлення сім`ї відповідача від   ОСОБА_2 . Після цього, одночасно, було придбано дві наступні квартири, для проживання сім`ї у складі: відповідач з дружиною та їх син   ОСОБА_5 , - квартира АДРЕСА_1 та для проживання позивача - квартира АДРЕСА_3 . Таким чином, квартира АДРЕСА_1 придбана у шлюбі і належала  до спільної сумісної  власності  подружжя, хоч  договір  укладався  від  імені  дружини -   ОСОБА_3 , ОСОБА_2 була куплена квартира, в якій   він і проживав тривалий час.   ІНФОРМАЦІЯ_4 помер син відповідача -   ОСОБА_5 .  Дружина відповідача, спадкодавиця ОСОБА_3 , померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент смерті  ОСОБА_3 , позивач  ОСОБА_2 не проживав, не був зареєстрований із спадкодавицею. Також,  ОСОБА_2 не мав інвалідності І групи. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2016 року, видане відповідачу як законному спадкоємцю. Підстав, які би були встановлені законом, для визнання цього свідоцтва недійсним, позивачем не наведено та таких підстав не існує. Позивач не прийняв спадщину в установленому законом порядку, а відтак не належить до кола спадкоємців  ОСОБА_3 . Отже, позивач не має права на оформлення спадщини за собою і не може висувати вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. У зв`язку з викладеним представник відповідач - адвокат Литвиненко А.В. просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
        14.08.2020 року в судовому засіданні судом прийнято заяву про заміну предмету та уточнення позову, яка надійшла від представника позивача - адвоката Штабського М.В.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року у позові   ОСОБА_2 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності - відмовлено повністю.
Не погоджуючись з мотивувальною частиною рішення  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає такими, що не відповідають доказам, які знаходяться в матеріалах справи і були досліджені судом, твердження суду про окремі обставини, які, нібито, були ним встановлені. Ніяких доказів на підтвердження місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 судом, під час розгляду справи, не досліджувалось та учасниками справи не надавалось. У вказаній квартирі позивач ніколи не був зареєстрований, не проживав  ні постійно, ні тимчасово.  Отже, суд першої  інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і          не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду. Просить виключити із мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року абзаци такого змісту:
1. «Однак, судом установлено та не заперечувалось сторонами по справі, що ОСОБА_2 , деякий час проживав разом із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , але зареєстрованим відповідно до чинного законодавства України не був». 
2. «Отже, дійсно на час видачі свідоцтва про право на спадщину (16.02.2016) право позивача було порушено, оскільки відповідно до ст.. 1222 та 1267 ЦК України, позивач ОСОБА_2 , належить до першої черги право на спадкування за законом, як рідний син, однак своє право на прийняття спадщини не використав».
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
 У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
      Судом першої інстанції встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
      ОСОБА_2 є сином ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане повторно Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2225.
        03.07.1973 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії № НОМЕР_3 .
        Від шлюбу народився син  ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
         06.03.1996 року ОСОБА_8  набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській Універсальній біржі 06.03.1996, за реєстровим №В0766/2207, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 11 квітня 1996 року та записано в реєстрову книгу за №3389.
        Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , та їх покійний син ОСОБА_5 .
        Позивач ОСОБА_2 проживав окремо в квартирі АДРЕСА_3 . 
        Однак, судом установлено та не заперечувалось сторонами по справі, що  ОСОБА_2  деякий час проживав разом з  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , але зареєстрованим відповідно до чинного законодавства  України не був.
       ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №12165.
         Судом установлено, що спадкоємцями за законом після смерті   ОСОБА_3 є її чоловік  ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 .
        Також судом беззаперечно встановлена, що квартира   АДРЕСА_1   була придбана під час зареєстрованого шлюбу між  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
       При дослідженні спадкової справи № 1104/2015, яка була відкрита після смерті  ОСОБА_3 , яка помела  ІНФОРМАЦІЯ_2 , судом встановлено, що до спадкової маси входить таке майно: квартира  АДРЕСА_1 .   
       До того ж, як убачається з письмових пояснень Державного нотаріуса 15-ї Київської державної контори Храпійчук Т.В., спадкоємцем - ОСОБА_1 було подано довідку зі місця проживання померлої для встановлення місця відкриття спадщині та коло осіб, які закликаються до спадкування, які були зареєстровані з померлою на час її смерті. Крім чоловіка інших осіб з померлою не було зареєстровано. Також зазначено, що квартира, яка була предметом успадкування є куплена в період зареєстрованого шлюбу.
      27.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті дружини  ОСОБА_3 , яка помела  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
      Державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В., видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2019 року після смерті дружини ОСОБА_3 , яка помела ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
      Судом, установлено, що ОСОБА_2 своє право на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 не використав, із заявою до нотаріуса про намір отримати спадщину після смерті матері не звернувся.
        Позивач ОСОБА_2 посилається на життєві обставини, а саме, що після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , який є вітчим позивача, вигнав ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , позивач був змушений два роки в під`їзді будинку АДРЕСА_4 , як безхатько.
        Суд віднісся критично до таких пояснень позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази проживання ОСОБА_2 в під`їзді будинку  АДРЕСА_4 , відсутні покази людей, які за словами позивача годували та надавали йому одяг під час перебування в під`їзді, відсутні заяви до поліції, тобто жодних доказів, що ОСОБА_2 дійсно два роки перебував в тяжких умовах проживання, а саме як безхатько в під`їзді будинку АДРЕСА_4 , суду представником позивача не надано. Крім того представник позивача не скористався своїм процесуальним правом на звернення з клопотання до суду про виклик свідків задля забезпечення доказів.
        Згідно із довідки № 353 від 23.07.2020 року, Житомирського геріатричного пансіонату, позивач ОСОБА_2 знаходиться в Житомирському геріатричному пансіонаті Житомирської обласної ради з 15.02.2019 року (наказ №22 від 15.02.2019) на повному державному утриманні, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , що також підтверджується довідкою про державну реєстрацію місця проживання особи, виданою Іванівською сільською радою Житомирського району, Житомирської області.
         Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що позивач  ОСОБА_2   достеменно знав, що його мати померла, але не скористався своїми правами та в законні строки не звернувся до нотаріуса, щоб подати заяву на прийняття спадщини, отже не висловлював своє бажання прийняти спадщину після смерті матері  ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
          Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
          Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
         Частиною першою статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
         Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).
        Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
       Частина перша статті 1268 ЦК України регламентує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
        Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати заяву про прийняття спадщини.
       Згідно статтями 1220, 1270 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
       Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
       Окрім того, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 30.08.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» повторне визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини одним і тим же спадкоємцем законодавством не передбачено.
       Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
       Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
       Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зазначено, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
       Враховуючи викладене вище, судом першої інстанції вірно встановлено, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, що відсутні докази вирішення питання, щодо подання заяви до нотаріуса або звернення до суду з позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини, суду не надано доказів поважності пропуску строку на прийняття спадщини.
Однак, судом першої інстанції застосовано до спірних правовідносин позовну давність, із заявою про застосування якої сторона не зверталась. В матеріалах справи наявні письмові пояснення, які не можуть бути розцінені судом як заява сторони про застосування строків позовної давності. 
         Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
         Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
Твердження апелянта, що не відповідають доказам, які знаходяться в матеріалах справи і були досліджені судом, висновки  суду про окремі обставини, які, нібито, були ним встановлені, апеляційний суд відхиляє,  оскільки ніяких доказів на спростування зазначеного апелянт до апеляційного суду не надав.  
          Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтаз висновком суду щодо їх оцінки.
          Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
  Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
  Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.
Повна постанова  складена 08 лютого 2022 року
 
Головуючий                                                                Є.М. Суханова
 
Судді:                                                                          В.І. Олійник
 
                                                                                      Л.П. Сушко