Постанова
Іменем  України      
 
03 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 723/1021/19
провадження № 61-18892 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
заявник (стягувач) - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», 
суб`єкт оскарження - приватний виконавець Чернівецького виконавчого округу Коломієць Віталій Кирилович, 
заінтересовані особи: ОСОБА_1 (боржник), ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 липня 2021 року у складі судді Бужори В. Т. та постанову Чернівецького апеляційного суду                 від 19 жовтня 2021 рокуу складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Лисака І. Н., Литвинюк І. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст вимог скарги
У травні 2021 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»(далі - АТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулося до суду                  зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця Чернівецького виконавчого округу Коломійця В. К., заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Скарга мотивована тим, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця В. К. на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 62945506 з примусового виконання виконавчого листа № 723/1021/19, виданого 26 серпня 2020 року Сторожинецьким районним судом Чернівецької області, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості                           ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 серпня 2017 року, а саме на: земельну ділянку (кадастровий номер 7324582000:01:001:0875), яка розташована за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, Великокучурівська сільська рада, загальною площею 0,0670 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташований на ній будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 282,5 кв. м, житловою площею 112,10 кв. м, ганок літ. «а», тераса літ. «аІ», лоджія літ «а2», лоджія літ «аЗ», криниця № 1, вигрібна                      яма № 2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
15 вересня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про опис                та арешт майна боржника, відповідно до якої описано та арештовано іпотечне майно. У подальшому приватним виконавцем було вчинено дії щодо оцінки майна для його реалізації на електронних торгах, яке здійснюється державним підприємством «Сетам».
Проте 05 травня 2021 року на адресу банку, як стягувача, надійшов лист приватного виконавця Коломійця В. К., в якому зазначено, що згідно з відповіддю Великокучурівської сільської ради Чернівецької області                               у вищезазначеному будинку зареєстрована малолітня дитина: ОСОБА_3 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_1 і при зверненні до органу опіки і піклування Великокучурівської сільської ради Чернівецької області з проханням надання дозволу на реалізацію арештованого майна боржника, останніми було надано висновок про недоцільність надання дозволу на реалізацію домоволодіння. 
На підставі вищевказаних документів приватним виконавцем відмовлено                 у передачі іпотечного майна на реалізацію.
Отже, вказаними протиправними діями приватного виконавця порушено права банку, як стягувача, на реалізацію предмета іпотеки, оскільки іпотекодержателем зареєстровано малолітню дитину у спірному будинку після укладення договору іпотеки, на що банк, як іпотекодержатель, згоди не надавав. 
З урахуванням викладеного АТ «Державний ощадний банк України» просило суд визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця В. К. щодо відмови у передачі арештованого майна на електронні торги незаконними; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця В. К. усунути порушення та вчинити дії щодо передачі майна на реалізацію, а саме: земельної ділянки (кадастровий номер 7324582000:01:001:0875), яка розташована за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, Великокучурівська сільська рада, загальною площею 0,0670га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташований на ній будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 282,5 кв. м, житловою площею 112,10 кв. м, ганок літ. «а», тераса літ. «аІ», лоджія літ «а2», лоджія літ «аЗ», криниця № 1, вигрібна яма № 2, що знаходиться за адресою:   АДРЕСА_1 , який належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 липня 2021 рокуу задоволенні скарги АТ «Державний ощадний банк України»відмовлено.
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявником належними доказами не підтверджено протиправності дій приватного виконавця, оскільки, відмовляючи у передачі іпотечного майна на реалізацію, він діяв згідно з положеннями законів України «Про виконавче провадження», «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», так як висновком органу опіки та піклування Великокучурівської сільської ради Чернівецької області від 24 березня 2021 року № 33 було відмовлено приватному виконавцю у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку, тому що право користування цим житлом має малолітня дитина, а рішення суду про передачу спірного нерухомого майна на реалізацію, право користування в якому має неповнолітня дитина, відсутнє.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 жовтня 2021 рокуапеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» залишено без задоволення, судове рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновком органу опіки та піклування Великокучурівської сільської ради Чернівецької області від 24 березня 2021 року № 33 визнано недоцільним надання дозволу на реалізацію спірного житлового будинку, право користування яким має малолітня дитина. Крім того, відсутнє відповідне судове рішення про передачу спірного нерухомого майна на реалізацію, право користування в якому має малолітня дитина.
Посилання банку на те, що іпотекодавець всупереч умов іпотечного договору не повідомляв іпотекодержателя про реєстрацію в іпотечному майні малолітньої дитини та згоди на проведення вказаних дій не отримував, тому реєстрація малолітньої дитини не породжує для неї право власності або користування спірним нерухомим майном, є безпідставними, оскільки факт реєстрації в іпотечному майні малолітньої дитини не впливає на встановлений порядок передачі на реалізацію нерухомого майна, право користування яким має малолітня дитина.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його скаргу задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року відкрито                      касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                  № 723/1021/19 з Сторожинецького районного суду Чернівецької області.
У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцезнаходженням предмета іпотеки                  не породжує для неї право власності або право користування цим майном             та не є підставою для обмеження прав іпотекодержателя. Судами попередніх інстанцій не враховано недобросовісність іпотекодавця щодо здійснення реєстрації місця проживання дитини за місцезнаходженням предмета іпотеки після укладення іпотечного договору і без згоди на це банку, як іпотекодержателя. 
Приватному виконавцю не потрібно було отримувати дозвіл органу опіки та піклування для передачі іпотечного майна, в якому право користування мають малолітні діти, на торги, оскільки такий дозвіл потрібен при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користування чи володіння малолітні діти, а не при зверненні стягнення на майно на підставі рішення суду. Посилався на відповідні правові висновки Верховного Суду. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У провадженні приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця В. К. на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 62945506 з примусового виконання виконавчого листа                  № 723/1021/19, виданого 26 серпня 2020 року Сторожинецьким районним судом Чернівецької області, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки           у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 серпня 2017 року, а саме на: земельну ділянку (кадастровий номер 7324582000:01:001:0875), яка розташована за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, Великокучурівська сільська рада, загальною площею 0,0670 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташований на ній будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 282,5 кв. м, житловою площею 112,10 кв. м, ганок літ. «а», тераса літ. «аІ», лоджія літ «а2», лоджія літ «аЗ», криниця № 1, вигрібна яма № 2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
15 вересня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про опис                та арешт майна боржника, відповідно до якої описано та арештовано іпотечне майно. У подальшому, приватним виконавцем було вчинено дії щодо оцінки майна для його реалізації на електронних торгах, яке здійснює державне підприємство «Сетам».
05 травня 2021 року на адресу АТ «Державний ощадний банк України»,                     як стягувача, надійшов лист приватного виконавця Коломійця В. К. в якому зазначено, що згідно з відповіддю Великокучурівської сільської ради Чернівецької області у вищезазначеному будинку зареєстрована малолітня дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і при зверненні до органу опіки і піклування Великокучурівської сільської ради Чернівецької області з проханням надання дозволу на реалізацію арештованого майна боржника, останніми було надано висновок про недоцільність надання дозволу на реалізацію домоволодіння. 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга АТ «Державний ощадний банк України» підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. 
Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Частинами першою та другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
У статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «ДІД Конс»).
Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року                  у справі № 11-рп/2012 за конституційним зверненням ОСОБА_4 ).
Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається приписами Закону України «Про виконавче провадження».
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (частина перша статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно                         і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України           29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна) у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).
Згідно із абзацом першим пункту 2 розділу VII Порядку реалізації майна реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку».
У разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 30 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5). Це кореспондує пункту 3 розділу ІІ цієї Інструкції.
Вимога про отримання дозволу виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить малолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від можливого порушення.
Захист відповідних прав дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд           у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування.
На відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. 
Аналогічні правові висновки містяться у пункті 70 постанови Великої Палати    Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19, провадження № 14-113 цс 21. 
Отже, суди не врахували зазначені положення закону та не звернули уваги на те, що у цій справі судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки,     а саме на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, тобто виконується рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно, де органом опіки та піклування вже давався висновок, а не рішення суду, де стягнуто суму і орган опіки та піклування ще не давав відповідного висновку.
Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житла, право користування яким належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував               у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України»                      від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.
Ураховуючи викладене, суди у порушення вищезазначених положень закону не врахували, що недобросовісними діями іпотекодавця при здійсненні реєстрації малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірному житловому будинку після укладення договору іпотеки, порушено права банку, як іпотекодержателя, оскільки він не надавав згоди на вчинення таких дій, що свідчить про порушення положень пункту 1 частини п`ятої             статті 19 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, боржник діяв усупереч умов укладеного ним договору іпотеки та недобросовісно, ускладнюючи виконання рішення суду, що набрало законної сили. 
Враховуючи зазначене, керуючись принципом розумності, як однією з загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), враховуючи принцип верховенства права, виходячи із завдання цивільного судочинства та застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства Верховний Суд дійшов висновку, що встановлених обставин справи достатньо для твердження про те, що передача приватним виконавцем на реалізацію предмета іпотеки у цьому випадку не порушувала           б відповідних прав малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Посилання приватного виконавця на висновок органу опіки та піклування           є безпідставним, оскільки у цій справі звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось на підставі рішення суду, яким визначено відповідне житлове приміщення та спосіб його реалізації. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом 
повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення скарги.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»задовольнити.
Ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 липня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 жовтня                 2021 рокускасувати.
Скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на дії та бездіяльність приватного виконавця Чернівецького виконавчого округу Коломійця Віталія Кириловича, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , задовольнити. 
Визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця Віталія Кириловича щодо відмови у передачі арештованого майна на електронні торги незаконними.
Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Коломійця Віталія Кириловича вчинити виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 723/1021/19, виданого 26 серпня 2020 року Сторожинецьким районним судом Чернівецької області, про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 серпня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець