Постанова
Іменем України
 
08 червня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 751/8408/20
провадження № 61-17401св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, що діє як орган опіки та піклування,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Шолох Ольга Володимирівна, на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 17 травня 2021 року у складі судді Коверзнєва В. О. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Скрипки А. А., Харечко Л. К., у справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, що діє як орган опіки та піклування, про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та визнання в порядку поділу цього майна права особистої приватної власності на половину цих коштів, зобов`язання банку видати грошові кошти,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Державний експортно-імпортний банк України»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, що діє як орган опіки та піклування, про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та визнання в порядку поділу цього майна права особистої приватної власності на половину цих коштів, зобов`язання банку видати грошові кошти. 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 
19 листопада 2019 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т. А. заведено спадкову справу № 67/2019 щодо майна належного при житті ОСОБА_6 .
Спадкодавець ОСОБА_6 за життя склав декілька заповітів на різних спадкоємців та спадкове майно.
До складу спадщини також входить вміст індивідуального банківського сейфу, який спадкодавець за життя орендував в філії АТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Чернігові та на який він склав заповіт на ім`я його дочки ОСОБА_2 , яка своєчасно прийняла спадщину. 
Після відкриття банківського сейфа філією АТ «Державний експортно-імпортний банк України», 14 жовтня 2020 року складений опис майна, з якого вбачається про знаходження у банківському сейфі грошових коштів в розмірі 150 000 дол. США.
Крім спадкоємців за заповітом на вищезазначене спадкове майно мають право на обов`язкову частку у спадщині неповнолітні діти спадкодавця: доньки ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) по 1/12 частки у спадщині.
Маючи намір отримати половину грошових коштів, які зберігались у банківському сейфі, як спільного майна подружжя, позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку в спільному майні подружжя, а саме на грошові кошти в сумі 75 000 дол. США, які зберігались в індивідуальному банківському сейфі.
Однак приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Борисова Т. А. постановою від 27 жовтня 2020 року відмовила у видачі свідоцтва про право власності на вказану грошову суму, посилаючись на заперечення ОСОБА_2 , в яких вказувала, що грошові кошти є особистою власністю спадкодавця відповідно до пункту 1.7 шлюбного договору, посвідченого приватним нотаріусом Борисовою Т. А. 18 вересня 2014 року.
Вказувала, що грошові кошти, які знаходились у банківському індивідуальному сейфі не підпадають під дію шлюбного договору, оскільки не були оформлені на ім`я спадкодавця, а перебували у банківському сейфі виключно на зберіганні, а тому такі грошові кошти є спільним майном подружжя та підлягають поділу.
За викладених обставин просила позовні вимоги задовольнити.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку грошової суми, що зберігалася в індивідуальному банківському сейфі, який орендував ОСОБА_6 на підставі укладеного ним з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» договору оренди від 17 жовтня 2016 року № 00000394-02, в сумі 75 000 дол. США.
У задоволенні вимог, заявлених до АТ «Державний експортно-імпортний банк України», відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2021 року залишено без змін.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що складений ОСОБА_6 на користь відповідача заповіт від 19 березня 2019 року не впливає на вирішення цього спору, оскільки вказаний односторонній правочин не може змінювати правовий режим спільного майна подружжя, що визначений Сімейним кодексом, а також умови укладеного ними шлюбного договору. 
На грошові кошти в сумі 150 000 дол. США, що зберігалися в індивідуальному банківському сейфі, який орендував ОСОБА_6 у АТ «Державний експортно-імпортний банк України», поширюються загальні положення статей 60, 70 Кодексу, а не положення пункту 1.7 шлюбного договору, в зв`язку з цим вказана грошова сума належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Тому через смерть чоловіка та виникнення з відповідачем спору щодо спадкового майна, за позивачем слід визнати право особистої власності на Ѕ частку цих коштів в сумі 75 000 дол. США. Позивач не є стороною договору оренди індивідуального банківського сейфу та особою, допущеною ОСОБА_6 до користування цим сейфом. Отже, заявлені нею до співвідповідача вимоги про зобов`язання видати половину грошових коштів у сумі 75 000 дол. США є передчасними, оскільки ґрунтуються на позиції про право власності на Ѕ частку в спільному сумісному майні подружжя, яке визнано цим рішенням.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У жовтні 2021 року  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Шолох О. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати в частині задоволення позову вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Шолох О. В., посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми статей 60, 70, 97 СК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини третьої статті 389 ЦПК України), зокрема у постановах Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 752/17100/17, від 02 червня 2021 року у справі № 367/3276/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 201/4255/16-ц.
Апеляційний суд не застосував вищезазначені висновки в контексті того, що у цих правовідносинах, з шлюбного договору від 18 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_6 за життя мав нерухоме та рухоме майно в кількості 24 найменування (житлові та не житлові приміщення, земельну ділянку, транспортні засоби), а ОСОБА_1 мала лише 1/3 частину квартири та гараж в місті Чернігові (пункт 1.2 шлюбного договору), та з урахуванням встановленої домовленості між сторонами викладеної у пункті 1.7 шлюбного договору ОСОБА_1 , подавши даний позов, діяла недобросовісно, оскільки взагалі не знала про наявність коштів в банківському сейфі, їх розміру, не мала до нього жодного доступу та він ніколи не був оформлений на її ім`я.
В постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 756/1013/14-ц зроблено висновок про те, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд обґрунтовано виходив із того, що спір про поділ майна подружжя підлягає вирішенню з урахуванням умов шлюбного договору, який сторони уклали за взаємним погодженням і презумпція правомірності якого на час розгляду справи судами попередніх інстанцій спростована не була.
Однак апеляційний суд не застосував вищезазначений висновок Верховного Суду та фактично проігнорував укладений між сторонами шлюбний договір, формально пославшись на той факт, що дані правовідносини не охоплюються шлюбним договором.
Відповідач у касаційній скарзі вказувала, що суди на вільний розсуд буквально витлумачили пункт 1.7 шлюбного договору на користь позивача, всупереч обставинам справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права та проігнорували те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в законний спосіб врегулювали майнові відносини між подружжям, уклавши шлюбний договір, в якому чітко визначено, що майно набуте в шлюбі є особистою власністю того із подружжя, на чиє ім`я воно буде оформлено.
Посилаючись на статтю 2, частину сьому статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 93, 97 СК України, статті 3, 6, 627, 629 ЦК України, умови пункту 1.7 шлюбного договору вказувала, що ОСОБА_6 був клієнтом банку, на відміну від ОСОБА_1 , і саме на ОСОБА_6 було оформлено договір, тому грошові кошти, які знаходились в банківському сейфі, відповідно до пункту 1.7 шлюбного договору, належать особисто ОСОБА_6 і входять до спадкового майна, на яке за заповітом має право ОСОБА_2 .
 
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просила закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, на які посилається скаржник, стосуються інших правовідносин. Якщо суд не знайде підстав для закриття касаційного провадження, то відмовити у задоволенні касаційної скарги. Також просила стягнути з ОСОБА_2 понесені ОСОБА_1 судові витрати
У відзиві на касаційну скаргу АТ «Державний експортно-імпортний банк України» вказувало, що правові підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні, тому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Третя особа ОСОБА_3 у відзиві підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити зазначивши, що за пунктом 1.7 шлюбного договору сторони домовилися про непоширення положень статті 60 СК України на їх правовідносини, однак суд апеляційної інстанції повністю проігнорував висновок Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 752/17100/17, тому слід відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу з Деснянського районного суду міста Чернігова.
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшла витребовувана справа.
Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідач ОСОБА_2 - дочкою від першого шлюбу (т. 1 а. с. 7, 8 зв.).
Шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_6 було зареєстровано 19 вересня 2014 року.
Напередодні реєстрації шлюбу, 18 вересня 2014 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюбний договір, в пункті 1.7 якого вказано, що майно, набуте в шлюбі, є особистою власністю того із подружжя, на чиє ім`я воно буде оформлено в період шлюбу, включаючи грошові кошти (банківські) вклади, нерухоме майно та транспортні засоби (т. 1 а. с. 10-12).
Крім того, пунктом 1.1 шлюбного договору передбачено, що сторони мають намір укласти між собою шлюб 19 вересня 2014 року та даним договором визначили їх майнові права та обов`язки у шлюбі і на випадок його розірвання.
19 березня 2019 року ОСОБА_6 склав заповіт, в якому заповів ОСОБА_2 вміст індивідуального банківського сейфу, який він орендував у АТ «Державний експортно-імпортний банк України» (т. 1 а. с. 13).
Після смерті ОСОБА_6 з`ясувалося, що в банківському сейфі зберігалися грошові кошти в сумі 150 000 дол. США, що є об`єктом спору сторін через невизнання відповідачем права власності позивача на їх частку.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.
Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.
Договори про регулювання сімейних (родинних) відносин, про які йдеться у частині другій статті 9 СК України (у тому числі й шлюбний договір - глава 10 СК України), є цивільно-правовими договорами, щодо яких норми сімейного законодавства визначають лише окремі особливості правового режиму.
Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умови шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.
Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.
Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.
Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
У статті 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина і чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватно власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У статтях 92, 93 СК України передбачено, що шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або договором.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно є особистою власністю одного із подружжя.
Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини.
У пункті 1.7 шлюбного договору від 18 вересня 2014 року подружжя домовилось про те, що режим спільної сумісної власності не поширюється на майно, яке може бути оформлено на одного з подружжя, включаючи грошові кошти (банківські вклади), нерухоме майно та транспорті засоби.
Пунктом 1.4. договору про надання у майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфу від 17 жовтня 2016 року № 00000394-02, який укладений між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_6 , визначено, що при використанні сейфа наймач не надає банку інформацію щодо того, яке майно зберігається ним у сейфі.
Таким чином, за умовами такого договору, оренда надавала ОСОБА_6 право зберігати у сейфі документи та будь-які цінні речі, у тому числі і грошові кошти.
У касаційній скарзі відповідач посилаючись на норми статті 2, частини сьомої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 93, 97 СК України, статей 3, 6, 627, 629 ЦК України, умови пункту 1.7 шлюбного договору вказувала на те, що  ОСОБА_6 був клієнтом банку та на нього було оформлено договір, тому грошові кошти, які знаходились в банківському сейфі належать особисто ОСОБА_6 і входять до спадкового майна на яке за заповітом має право ОСОБА_2 .
Однак слід зазначити, що грошові кошти не є предметом договору про надання у майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа. Грошові кошти, які знаходились у сейфі не були оформлені на ім`я спадкодавця. Індивідуальний банківський сейф є різновидом спеціальних видів зберігання, що регулюється статтями 969, 970 ЦК України на відміну від банківського вкладу, що регулюється статтями 1058-1065 ЦК України. Умовами шлюбного договору врегульовані відносини пов`язані саме із банківськими вкладами, а не з грошовими коштами, які зберігаються в індивідуальному банківському сейфі.
Таким чином, грошові кошти, які знаходились у індивідуальному банківському сейфі не підпадають під дію шлюбного договору, оскільки не були оформлені на ім`я спадкодавця, а перебували у банківському сейфі виключно на зберіганні, а тому грошові кошти є спільним майном подружжя та підлягають поділу.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції зазначив про те, що грошові кошти в сумі 150 000 дол. США, що зберігалися в індивідуальному банківському сейфі, є майном набутим подружжям під час шлюбу на підтвердження чого позивачем надано належні та допустимі докази, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. При цьому суд обґрунтовано вважав, що на ці правовідносини поширюються загальні положення статей 60, 70 СК України, а не положення пункту 1.7 шлюбного договору.
Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 752/17100/17, від 02 червня 2021 року у справі № 367/3276/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 201/4255/16-ц, № 756/1013/14-ц, є безпідставними, оскільки фактичні обставини у вказаних справах та у справі, що розглядається є відмінними.
Інші наведені у касаційній скарзі аргументи є ідентичними доводам, що були викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, яким була надана належна правова оцінка. 
Доводи касаційної скарги про встановлення судами попередніх інстанції обставин без витребування належних документів зводяться до необхідності переоцінки доказів, які оцінено судами попередніх інстанцій із додержанням норм процесуального права, і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Тому доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержанням норм процесуального права.
Касаційний суд, з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України, переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження в цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про розподіл судових витрат
У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на касаційну скаргу у якому просила стягнути понесені судові витрати за надання правничої допомоги з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 2 500 грн за виготовлення відзиву на касаційну скаргу.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Шолох О. В., не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін, то є підстави для задоволення клопотання та стягнення з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  2 500 грн витрат на професійну правничу допомогуза виготовлення відзиву на касаційну скаргу.
Враховуючи зазначене та керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддівТретьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Шолох Ольга Володимирівна, залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 17 травня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 грн витрат на професійну правничу допомогуза виготовлення відзиву на касаційну скаргу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                               І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                                          В. В. Сердюк
 
                                                                                                          В. А. Стрільчук