Постанова
Іменем України
 
22 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 336/3145/20
провадження № 61-17908св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради 
по Шевченківському району,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2021 року  у складі судді Дацюк О. І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду               м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району (далі - РА Запорізької 
МР по Шевченківському району), про визначення місця проживання дитини.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення стосунків між сторонами залишився мешкати разом із матір`ю ОСОБА_2 05 травня 2020 року після сварки ОСОБА_2 із батьками ОСОБА_1 забрав дитину до себе зі згоди ОСОБА_2 , вважаючи, що для дитини існує загроза. Вказуючи, що він створив для сина належні умови проживання, виховує його та доглядає 
за ним, маючи для того достатньо часу, оскільки звільнився з роботи, тоді 
як в родині відповідача є випадки зловживання спиртними напоями 
та сварки, просив визначити місце проживання малолітньої дитини із ним.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду 
від 16 серпня 2021 року, позов задоволено. 
 
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи психофізіологічні особливості малолітньої дитини, а також виходячи з балансу інтересів дитини та її батьків, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначив, що на підставі статей 141, 160, 161, 171 
СК України та статті 29 ЦК України встановлення місця проживання дитини 
з батьком буде максимально відповідати інтересам дитини.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки висновку органу опіки та піклування, згідно з яким рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю. Також суди залишили поза увагою 
ту обставину, що позивач офіційно не працевлаштований, а відповідно, 
не встановлено способу матеріального забезпечення дитини. Крім того, судом 
не враховано, що мати забезпечена житлом на праві спільної часткової власності, в якому зараз мешкає, та частка якого належить малолітньому сину. Відповідач офіційно працевлаштована, на обліку у психіатра і нарколога 
не перебуває, відповідно до акта обстеження побутових умов, малолітній ОСОБА_3 у квартирі відповідача має належні умови проживання. 
 
Крім того, суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 487/2480/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 649/352/18.
 
Доводи інших учасників справи
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Зазначав, що відповідач добровільно віддала дитину позивачу, оскільки 
не могла забезпечити належних умов для її виховання та розвитку.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 336/3145/20, витребувано її з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 
та ОСОБА_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії 
НОМЕР_1 .
 
ОСОБА_3 разом із батьком мешкає у трикімнатній квартирі за адресою: 
АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 .
 
З довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» відомо, 
що ОСОБА_3 перебуває на обліку у медичному закладі, укладено деклараці. 
із лікарем-педіатром, дитина здорова, до липня 2020 року дитина з`являлася 
на прийом із матір`ю, з липня 2020 року - з батьком та бабусею.
 
Згідно з довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Машинобудівник 22» ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно.
 
Згідно з характеристикою, виданої головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Затишний дім-468» ОСОБА_2 характеризується 
за місцем проживання позитивно, мешкає разом із батьками.
 
Відповідно до акта обстеження умов проживання квартира 
АДРЕСА_2 , є двокімнатною, де зареєстровані та фактично мешкають ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . У кімнаті, яку займає ОСОБА_2 зроблено ремонт, наявні дитячі речі, меблі та іграшки.
 
Згідно із листом Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 05 травня 2020 року о 20.08 до Шевченківського ВП зі служби 102 надійшло повідомлення від ОСОБА_2 про те, що за адресою: АДРЕСА_3 , батьки у нетверезому стані забрали дитину та вигнали заявницю з місця проживання. Після прибуття на місце працівників поліції конфлікт було припинено, ОСОБА_2 зібрала речі та поїхала 
до свого співмешканця.
 
11 червня 2020 року ОСОБА_2 зверталась до поліції з приводу створення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дитиною.
 
З досліджених аудіо та відеозаписів відомо, що між сторонами склались конфліктні відносини з приводу спілкування з дитиною та виникають конфлікти під час відвідування ОСОБА_2 сина.
 
Згідно з висновком РА Запорізької МР по Шевченківському району від 27 травня 2021 року орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_2 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані 
за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного 
з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання 
і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги 
до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних 
і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини 
до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч 
їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання 
з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі 
«М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження 
її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення 
її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, 
що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю 
чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, 
й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи 
із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого 
з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги 
як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці 
та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 
2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.
 
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, 
(в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду 
від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19).
 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини 
і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують 
її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
 
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки 
та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору 
на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь 
у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він 
є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Згідно із висновком РА Запорізької МР по Шевченківському району від 27 травня 2021 року орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_2 . Суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку наведеному висновку органу опіки і піклування 
і констатували невмотивованість висновку про доцільним визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_2 .
 
Визначаючи місце проживання дитини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, 
що і батько і мати створили належні умови для виховання та розвитку дитини, разом з тим, виходячи із найкращих інтересів дитини, врахувавши обставини, 
за яких дитина стала проживати з батьком, та наявність конфліктної ситуації, яка виникла між відповідачем та її батьками, вирішення якої потребувало втручання поліції, факт добровільного передання матір`ю малолітньої дитини батькові для постійного проживання з метою уникнення негативного психоемоційного впливу на дитину в результаті сварок, а також ті обставини, що відповідач продовжує проживати зі своїми батьками, врахувавши усталений спосіб життя дитини 
з батьком протягом значного періоду часу, обґрунтовано визначив місце проживання дитини з батьком. 
 
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанцій врахувала, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, враховано ставлення обох батьків до виконання батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, турботу та піклування про неї, а також наявність у батьків роботи, заробітку, забезпеченості житлом та інші соціальні фактори, які свідчать про їхнє ставлення до утримання і виховання сім`ї та дитини, наміри і можливості виховувати малолітню дитину як повноцінного члена громадянського суспільства. При цьому суд виходив із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини.
 
Колегія суддів зазначає, що мати дитини, яка безумовно відіграє важливу роль 
у її житті, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан 
її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.
 
Крім того, в разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2021 року  та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко
                                                                                                                        
В. М. Коротун