Постанова                                              
Іменем України                         
 
16 червня 2022 року                                                 
м. Київ
 
справа № 759/4247/20
провадження № 61-83св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: Київська міська рада, Мотовилівська сільська рада Фастівського району Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Похитайло Ольга Октавіанівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у складі судді Журибеди О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог
У березні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Заяву обґрунтовано тим, що вона проживала з ОСОБА_2 у період з червня 2012 року і до дня смерті ОСОБА_2 , із якою були сусідами, проживала з нею однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 . 
В цій же квартирі проживали діти ОСОБА_2 - син ОСОБА_3 , який помер                      ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За життя ОСОБА_2 ставилася до ОСОБА_1 як до своєї онуки, оскільки у неї не було рідних онуків, а тому запропонувала ОСОБА_1 проживати у своїй квартирі, так як знала про її скрутну ситуацію, що ОСОБА_1 з великої багатодітної родини, і всі вони проживають в одній квартирі.
ОСОБА_1 допомагала по господарству ОСОБА_2 , купувала продукти, готувала їжу, прибирала, сплачувала житлово-комунальні послуги, займалась дрібним ремонтом у квартирі. Коли  ОСОБА_2 хворіла, вона доглядала за нею, виконувала рекомендації лікарів, купувала необхідні ліки. У свою чергу ОСОБА_2 також вела з  ОСОБА_1 спільний побут, вони мали стосовно одна одної взаємні права та обов`язки.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла. Похованням займалася ОСОБА_1 та її рідні. ОСОБА_2 проживала в квартирі АДРЕСА_1 , власниками цієї квартири в рівних частках були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
ОСОБА_2 за життя успадкувала майно, що належало її дітям, зокрема належні дітям частки квартири, але не встигла оформити право власності на ці частини квартири. Заяву про відмову від спадщини ОСОБА_2 не подавала, а тому вважається такою, що прийняла спадщину після своїх дітей.
Також у власності спадкодавця ОСОБА_2 перебуває садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 03 червня 2008 року.
13 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Похитайло О. О. (далі - приватний нотаріус КМНО Похитайло О. О.) на підставі поданої ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини заведено спадкову справу.
ОСОБА_1 подала заяву як спадкоємець за законом четвертої черги відповідно до статті 1264 ЦК України.
22 січня 2018 року заявниця звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.
Листом від 23 січня 2018 року приватний нотаріус КМНО Похитайло О. О. повідомила, що нотаріальну дію - видачу свідоцтва про право на спадщину, нею відкладено на підставі статті 42 Закону України «Про нотаріат» і запропоновано звернутися до суду для встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Необхідність наявності вказаного юридичного факту полягає в тому, що лише за умови його встановлення судом заявниця зможе вступити у спадкові правовідносини як єдиний спадкоємець, а саме спадкоємець четвертої черги спадкування за законом.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 не менше як п`яти років до часу відкриття спадщини, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , у квартирі АДРЕСА_1 , та встановити факт прийняття спадщини померлою ОСОБА_2 після смерті своїх дітей -                  ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. 
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) однією сім`єю з червня 2012 року до часу відкриття спадщини, а саме до  ІНФОРМАЦІЯ_3 у квартирі АДРЕСА_1 .
Встановлено факт прийняття спадщини померлою ОСОБА_2 після смерті своїх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником надано належні та допустимі докази на підтвердження факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю з червня 2012 року, а також того факту, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на день їх смерті були зареєстровані та проживали разом з покійною ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку Київською міською радою. 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Місцевим судом всебічно та повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, у судовому засіданні досліджено усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та надано їм правильну оцінку.
При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог докази є належними, допустимими та достовірними. Оцінивши їх достатність, місцевий суд обґрунтовано вважав доведеним факт проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією родиною за адресою: АДРЕСА_3 , у період з червня 2012 року і до часу відкриття спадщини.
Під час розгляду справи беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом цього часу вели спільне господарство, несли спільні витрати для налаштування спільного побуту, мали взаємні права та спільні обов`язки.
Зібраними у справі доказами також підтверджується той факт, що                       ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на день їх смерті були зареєстровані та проживали разом з покійною ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , а тому колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину після смерті своїх дітей. Окрім  ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 до нотаріальної контори ніхто не звертався.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У грудні 2021 року Київська міська рада подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким залишити без задоволення заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичних фактів.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим та апеляційним судами повно і всебічно не з`ясовано обставини справи. 
Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд дійшов безпідставного висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про встановлення юридичних фактів.
Судові рішення у справі ухвалено на підставі неналежних доказів та без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (стаття 3 СК України, стаття 156 ЖК України та статті 77, 79-81, 89, 90, 263 ЦПК України), викладених у постанові Верховного Суду                від 05 квітня 2019 року у справі № 133/525/17 та у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
17 лютого 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
20 травня 2022 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 18).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, на майно, у тому числі й на квартиру АДРЕСА_1 .
Квартира  АДРЕСА_1 в рівних частках належала ОСОБА_2 та її дітям - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане 18 червня 2004 року Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією                            (т. 1, а.с. 23).
ОСОБА_2 за життя заповіту не склала, інших спадкоємців, крім заявниці немає, оскільки її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_8 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 ), а її донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_9 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 ) (т. 1, а.с. 19, 20).
Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на день їх смерті були зареєстровані та проживали разом із покійною ОСОБА_2 за адресою:  АДРЕСА_3 .
З метою оформлення прав на спадкове майно виникла необхідність встановлення факту проживання однією сім`єю спадкодавця ОСОБА_2 та заявниці ОСОБА_5 
13 жовтня 2017 року ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса КМНО Похитайло О. О. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріальну дію щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріусом було відкладено у зв`язку з тим, що заявником не надано доказів для підтвердження факту прийняття спадщини померлою ОСОБА_2 після смерті її дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (т. 1, а.с. 48).
Під час розгляду справи також встановлено, що ОСОБА_1 з червня 2012 року проживала разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 . 
ОСОБА_1 допомагала покійній ОСОБА_2 по господарству, купувала ліки, сплачувала комунальні послуги.
На підтвердження даних обставин заявницею, зокрема, надано акти приймання-передачі від 12 грудня 2012 року та від 02 грудня 2014 року, зі змісту яких вбачається що ОСОБА_1 були замовлені роботи із заміни автоматів в електрощиті та заміна змішувача у квартирі АДРЕСА_1 . Оплата цих робіт проведена ОСОБА_1 .
Крім того, заявницею надані рахунки-фактури від 01 лютого 2013 року та 16 квітня 2014 року про замовлення та придбання ОСОБА_1 медичних препаратів для ОСОБА_2 (адреса доставки: квартира АДРЕСА_1 ).
З довідки, складеної 16 листопада 2019 року Святошинським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, вбачається, що при проведенні перевірки заяви ОСОБА_1 та опитуванні мешканців будинку АДРЕСА_4 встановлено, що ОСОБА_1 мешкає в квартирі АДРЕСА_5 протягом 6-7 років. Ніяких конфліктних ситуацій                     ОСОБА_1 з іншими мешканцями чи невідомими особами вони не бачили та не чули. (т. 1, а.с. 64)
У судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили постійне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , та пояснили, що ОСОБА_1 дійсно здійснювала піклування та догляд за ОСОБА_2 , у тому числі опікувалася станом здоров`я останньої.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Межі розгляду справи судом
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Заявник вважає, щорішення у справі ухвалено на підставі неналежних доказів та без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (стаття 3 СК України, стаття 156 ЖК України та статті 77, 79-81, 89, 90, 263 ЦПК України), викладених у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2019 року у справі № 133/525/17, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц. 
У справі № 133/525/17 вирішувався спір (в загальному позовному провадженні), за яким фізична особа просила суд встановити факт, що вона є троюрідною сестрою іншої фізичної особи, яка померла (Особа_1). Також у цій справі розглядались зустрічні позовні вимоги фізичної особи, в якій ця особа просила суд встановити факт, що він із жовтня 2010 року і до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_10 , тобто не менше як п`ять років, проживали однією сім`єю, та визнати за ним право на спадщину за законом на спадкове майно, що раніше належало Особа_1.
У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2019 року у справі № 133/525/17 судом касаційної інстанції висловлено правову позицію про те, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК).
За змістом положень статей 89, 90 ЦПК України при оцінці доказів суд повинен з`ясувати відношення всіх свідків до даної справи й стосунки зі сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, характер їх заінтересованості у справі, джерела поінформованості свідка про факти, які ним повідомляються (особисто чи з повідомлень інших осіб), правильність сприйняття ними обставин, що мають значення для справи, наявність протиріч у показаннях свідків та їх причини, підтвердження чи спростування цих показань іншими доказами.
Таким чином для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні такі докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін побуту, проведення спільних витрат, взаємність прав і обов`язків, а тому покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.
У справі № 554/14633/15-ц вирішувався спір (у загальному позовному провадженні) за яким фізична особа просила встановити факт проживання її та Особа_1однією сім`єю з 2003 року по день смерті  НОМЕР_4 та перерозподілити спадщину, що залишилась після її смерті, визнавши за нею право власності на спірну квартиру.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі                                     № 554/14633/15-ц висловлено правову позицію про те, що статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем, і визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_8, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж з 03 січня 2009 року по день смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_3.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заявниця посилалась на те, що вона проживала однією сім`єю (в одній квартирі) з ОСОБА_2 у період з червня 2012 року і до дня її смерті. Вона допомагала ОСОБА_2 по господарству, купувала продукти, готувала їжу, прибирала, сплачувала житлово-комунальні послуги, займалась дрібним ремонтом у квартирі. Коли ОСОБА_2 хворіла, вона доглядала за нею, виконувала рекомендації лікарів, купувала необхідні ліки. У свою чергу ОСОБА_2 також вела з  ОСОБА_1 спільний побут, вони мали стосовно одна одної взаємні права та обов`язки.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла і похованням останньої займалася ОСОБА_1 . 
ОСОБА_2 за життя успадкувала майно, що належало її дітям.
За заявою заявниці 13 жовтня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Похитайло О. О. заведено спадкову справу.
ОСОБА_1 подала заяву як спадкоємець за законом четвертої черги відповідно до статті 1264 ЦК України.
22 січня 2018 року заявниця звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однаклистом від 23 січня 2018 року приватний нотаріус КМНО Похитайло О. О. повідомила, що нотаріальну дію - видачу свідоцтва про право на спадщину нею відкладено на підставі статті 42 Закону України «Про нотаріат» і запропоновано звернутися до суду для встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Таким чином юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. 
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав доведеним факт її проживання однією сім`єю з  ОСОБА_2 з червня 2012 року, а також той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на день їх смерті були зареєстровані та проживали разом із покійною ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .
Разом із тим, суд першої інстанції не врахував, що у грудні 2020 року Київською міською радоюподано до суду заяву про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичних фактів, посилаючись на наявність спору про право (т. 2, а.с. 5-7).
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, також не врахував поданого Київською міською радою клопотання, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги Київської міської ради та не взяв до уваги те, що факт оскарження рішення місцевого суду заінтересованою особою свідчить про спір про право.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів
Таким чином визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частинами першою та другою статті 412 ЦПК України визначено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Оскільки суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про можливість розгляду заяви ОСОБА_1 в порядку окремого провадження, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із залишенням заяви про встановлення юридичних фактів без розгляду.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду із позовом про захист своїх прав, які вважає порушеними, не визнаними чи оспореними із належним дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства та у порядку, який визначено ЦПК України.
Керуючись статтями 315, 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року скасувати.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Київська міська рада, Мотовилівська сільська рада Фастівського району Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Похитайло Ольга Октавіанівна, про встановлення фактів, що мають юридичне значення - залишити без розгляду.
Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутись до суду з позовом на загальних підставах.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | І. М. Фаловська
Судді | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| С. Ю. Мартєв
| В. В. Сердюк