ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 серпня 2022 року           справа №200/8943/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2021 р. у справі № 200/8943/21 (головуючий І інстанції Дмитрієв  В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                          ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі – відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії та постанову про припинення у грудні 2015 року призначеної щомісячної страхової виплати згідно довідки МСЕК серії 10 ААА №129370 від 10 грудня 2014 року; визнати протиправними дії та постанову від 19 березня 2019 року №0527/21939/21939/4 про відмову в призначенні страхових виплат; зобов`язати поновити нарахування та виплату поточних щомісячних страхових виплат з 1 грудня 2015 року згідно довідки МСЕК серії 10 ААА №129370 від 10 грудня 2014 року; зобов`язати нарахувати та виплатити заборгованість із щомісячних страхових виплат за періоди: з 1 грудня 2014 року по 31 березня 2015 року та з 1 грудня 2015 року по теперішній час.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд: визнав протиправною та скасував постанову Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України у м. Красноармійську  від 31 серпня 2016 року № 0538/21939/4945.1/32 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 ; скасував постанову Відділення виконавчої дирекції Фонду у Гірницькому районі м. Макіївки від 21 грудня 2016 року № 0541/4945/4945.1/30 про відрахування; скасував постанову відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Красноармійську від 28 грудня 2016 року №0538/21939/4945/35 “Про відрахування”; визнав протиправною та скасував постанову Покровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 19 березня  2020 року №0527/21939/21939/4 про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг ОСОБА_1 ; зобов`язав  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області  нарахувати та виплатити   ОСОБА_1 щомісячні страхові виплати та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з квітня 2014 року, з урахуванням виплачених сум; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецької області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування зазначив, що позивач в установленому порядку у період з 01 квітня по 20 серпня 2015р. та з 01 листопада по 31 грудня 2015 р. як внутрішньо переміщена особа отримував щомісячну страхову у Покровському відділенні управління ВД Фонду в Донецькій області (далі-Покровське відділення). Постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України у м. Красноармійську від 31 серпня 2016 року № 0538/21939/4945.1/32 припинено щомісячні страхові виплати позивачу (у зв`язку з закінченням терміну дії довідки ВПО. МСЕК на непідконтрольній українській владі території).
Апелянт зазначає, що позивач своїм правом на продовження дії довідки ВПО та повторного проходження огляду МСЕК на підконтрольній українській владі території (МСЕК видана Міжрайонною травматологічною МСЕК м. Макіївки 08.12.2014 року на окупованій території) не скористався, що стало підставою для прийняття: постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України у м. Красноармійську від 31 серпня 2016 року № 0538/21939/4945.1/32 «про припинення щомісячної страхової виплати»; постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України у Гірницькому районі м. Макіївки від 21 грудня 2016 року № 0541/4945/4945.1/30 «про відрахування»; постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань України у м. Красноармійську від 28 грудня 2016 року № 0538/21939/4945/35 «про відрахування»; постанови Покровського відділення управління соціального страхування України в Донецькій області від 19 березня 2020 року № 0527/21939/21939/4 «про відмову у страхових виплатах та надані соціальних послуг». Зазначені постанови позивачем не оскаржувалися.
Апелянт зазначає, що припинення позивачу щомісячної страхової виплати з 01.01.2016 та відрахування за період з травня по вересень 2014р. та з квітня по грудень 2015 року, здійснено у зв`язку із закінченням терміну дії довідки внутрішньо переміщеної особи та довідкою МСЕК від 08.12.2014 року, яка видана на непідконтрольній українській владі території.
Крім того апелянт зазначає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з адміністративним позовом.
Враховуючи дистанційний режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дане судове рішення прийнято колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 12 грудня 2000 року Гірницьким РВ УМВС України в м. Макіївці.
19 лютого 2019 року позивачу видано довідку №14275000036196 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .
За даними Централізованої інформаційно-аналітичної системи Фонду соціального страхування України ОСОБА_1 перебуває на обліку з 16 вересня 2003 року, має зареєстрований страховий випадок трудове каліцтво, що сталося 23 травня 2003 року та 24 липня 2012 року, що вбачається з постанови про продовження раніше призначеної страхової виплати від 8 квітня 2015 року та не є спірним між сторонами.
З 16 вересня 2003 року по 2 жовтня 2014 року позивач знаходився на обліку у  відділенні виконавчої дирекції Фонду у Гірницькому районі м. Макіївка Донецької області. 
Відповідно до інформації наявній в електронній базі відповідача, позивачу встановлено 45 % втрати професійної працездатності з 19 вересня 2012 року по 2 жовтня 2014 року згідно з  довідкою міжрайонної травматологічної МСЕК м. Макіївка серії 10 ААА №135430 від 19 вересня 2012 року.
Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги Серія 10 ААА №129364 від 8 грудня 2014 року ОСОБА_1 встановлена 30% втрата професійної працездатності з 1 жовтня 2014 року за сукупністю безстроковою.
6 квітня 2015 року позивач звернувся до відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у м. Красноармійську із заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати.
Постановою Фонду від 8 квітня 2015 року вирішено продовжити потерпілому ОСОБА_1 раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 5429,04 грн. з 1 квітня 2015 року по 20 серпня 2015 року.
12 листопада 2015 року позивач звернувся до відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у м. Красноармійську із заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати.
Постановою Фонду від 16 листопада  2015 року продовжено потерпілому ОСОБА_1 раніше призначену щомісячну грошову виплату з 1 листопада  2015 року по 19 лютого 2016 року.
Постановою відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у м. Красноармійську від 31 серпня 2016 року №0538/21939/4945.1/32 вирішено припинити виплату ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням дії довідки ВПО та довідка МСЕК від 8 грудня 2014 року видана на непідконтрольній українській владі території.
Постановою відділення ВД Фонду у Гірницькому районі м. Макіївки від 21 грудня 2016 року №0541/4945/4945.1/30 “Про відрахування” відшкодовано суми переплати (з 1 квітня 2015 року по 20 серпня 2015 року та з 1 листопада 31 грудня 2015 року) по непідтвердженій довідці МСЕК, сумою невиплачених страхових виплат за період з травня по вересень 2014 року), всього відраховано 36073,85 грн.
Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Красноармійську від 28 грудня 2016 року №0538/21939/4945/35 “Про відрахування” відраховано із страхових виплат ОСОБА_1 суми в розмірі 36076,85 грн.  
02 березня 2020 року позивач звернувся до Покровського відділення управління ВД Фонду соціального страхування України в Донецькій області про продовження раніше призначеної страхової виплати.
Постановою Покровського відділення управління ВД Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 19 березня 2020 року №0527/21939/21939/4 відмовлено позивачу у призначені страхових виплат у зв`язку з відсутністю відомостей (довідки МСЕК) в інформаційно-аналітичній системі Фонду. Докази отримання позивачем вказаної постанови в матеріалах справи відсутні.
Згідно з відомостями з програмного забезпечення  “Реєстр потерпілих” позивачу у період з квітня 2014 року по жовтень 2014 року нарахування та виплата страхових сум не здійснювалося.
На звернення позивача щодо виплати заборгованості по щомісячним страховим виплатам, відповідач листом від 19 квітня 2021 року повідомив, що з квітня 2015 року по серпень 2015 року та з листопада 2015 року по грудень 2015 року страхові виплати отримані у Покровському відділені управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, у період з січня 2016 року по березень 2020 року для отримання виплат позивач не звертався, у березні 2020 року відмовлено у призначенні страхових виплат у зв`язку із відсутністю діючої довідки МСЕК. Також вказано, що суми виплати за минулий період, виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, проте на сьогоднішній день вказаний порядок відсутній. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а  також  у   старості  та  в  інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових  внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.
Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі – Закон № 1105-XIV) страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Відповідно до частини 7 статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.
Частиною 1 статті 47 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: 1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання; 2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина 5 статті 47 Закону № 1105-XIV).
Згідно з частинами 4, 7 статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України “Про оплату праці” .
Частиною 1 статті 46 Закону № 1105-XIV регламентовано, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Отже вказана стаття вказує на випадки, згідно яких страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються.
За положеннями пункту 3 розділу VII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону   № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Преамбулою Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) визначено, що він відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до частини 1 статті 7 вказаного Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Частиною 10 вказаної статті 7 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.
Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України.
У разі відсутності в зазначеному Реєстрі необхідних відомостей матеріальне забезпечення, страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання.
Матеріалами справи підтверджується, що страхові виплати припинено у зв`язку із закінченням терміну дії довідки внутрішньо переміщеної особи та не підтвердженням довідки МСЕК від 08.12.2014, яка видана на непідконтрольній українській владі території.
Водночас, Законом № 1105-XIV та Порядком № 24 Фонду не надано повноважень щодо припинення страхових виплат з підстав закінченням терміну дії довідки внутрішньо переміщеної особи.
Суд зазначає, що підстави зазначені відповідачем не є передбаченими законом підставами для припинення виплат. 
Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві страхових виплат.
Щодо посиланням відповідача на не підтвердженням довідки МСЕК від 08.12.2014 на підконтрольній території, суд зазначає, що вказана довідка видана міжрайонною травматологічною МСЕК м.Макіївка, не скасована, відповідачем не надано документального підтвердження, що  інформація зазначена в ній містить неправдиві відомості.
Також суд зазначає наступне.
Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 4 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях».
Абзацом 1 підпункту 26 пункту 3 вказаного Рішення Кабінет Міністрів України доручений вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв, евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації.
На виконання вказаної норми Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей».
Абзацом 2 пункту 3 Постанови № 595 міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації зобов`язані забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р (в редакції 07.11.2014р.) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, серед яких значиться м. Макіївка.
Таким чином, вказаними актами передбачено необхідність припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ, організацій, їх філій (відділень), представництв та визначено граничний термін для здійснення заходів щодо їх переміщення (до 01 грудня 2014 року).
Таким чином, вказаними актами передбачено необхідність припинення на окремих територіях у районі проведення ООС в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ, організацій, їх філій (відділень), представництв та визначено граничний термін для здійснення заходів щодо їх переміщення (до 01.12.2014).
Тобто, розпорядженням № 1085 визначене, що станом на 07 листопада 2014 року м.Макіївка, в якому знаходилася МСЕК, де позивач отримав довідку, набуло статусу тимчасово окупованої території.
Проте, як зазначалось, довідка видана позивачу не скасована, а відомості зазначені в ній не визнавались недостовірними. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що медичний заклад на час видання довідки був переміщений та не здійснював свою діяльність.
Також, відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 20.02.2015 № 16.01-/6392 інваліди, яким була призначена пенсія з інвалідності та соціальна допомога на тимчасово окупованій території до 07.11.2014 занесені до електронної бази даних Пенсійного Фонду України та центрального банку даних інвалідів органів соціального захисту населення, отже вони не потребують повторного проходження МСЕК за місцем фактичної реєстрації. Це стосується і громадян, які втратили медичні документи під час евакуації.  Громадянам, які оглядались МСЕК на окупованій території після зазначеної дати, необхідно повторно пройти огляд на підконтрольній Україні території.
Відповідне доручення щодо безоплатного обстеження та спрощення процедури огляду у МСЕК, направлено МОЗ України керівникам структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської міської державних адміністрацій.
Отже, особам яким була призначена соціальна допомога до 07.11.2014 не потребують повторного проходження МСЕК.
Матеріали  справи підтверджено, що позивачу довідкою МСЕК № 135430 встановлено 45 % втрату працездатності у вересні 2012 року, довідкою МСЕК №129364 серії 10 ААА від 8 грудня 2014 року позивачу повторно безстроково було встановлено 30 % втрату працездатності.
Тобто, позивачу вперше була призначена соціальна допомога до 7 листопада 2014 року  на підставі 45 % втрати працездатності.
Отже позивач не  потребував повторного проходження МСЕК.
Крім того, у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Також, Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 1996 року “Лоізіду проти Туреччини” дійшов такого висновку “Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території”.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах ««Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення
Необхідність застосування наведених загальних принципів («Намібійські винятки») у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №235/2008/17, від 08 квітня 2020 року у справі №242/1568/17.
Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі “Ковач проти України” від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі “Мельниченко проти України” від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі “Чуйкіна проти України” від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі “Швидка проти України” від 30 жовтня 2014 року тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані  Конституцією України  та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав. 
За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Отже, відповідач міг прийняти до уваги та надати оцінку інформації, яка міститься в довідці.
Суд також зауважує, що за наявності не скасованої довідки МСЕК, жодні приписи законодавства не вимагають від особи повторно проходити огляд. 
За вимогами статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).
Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.
Таким чином, апеляційний суд дійшов до висновку, що довідка МСЕК Серія 10 ААА №129364 від 8 грудня 2014 року, є належним та допустимим доказом. Неврахування відповідачем наданої позивачем довідки МСЕК є порушенням конституційних прав позивача на отримання належних страхових виплат.
За положенням статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
На захист прав позивача також діє норма частини 7 ст. 47 Закону №1105-XIV, за якою, як зазначалось, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку. Отже, позивач набув право на отримання страхових виплат за весь попередній період, оскільки припинення їх виплати відбулось не з передбачених законодавством підстав.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі “Суханов та Ільченко проти України” (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: “перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою” (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету “в інтересах суспільства”. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено “справедливий баланс” між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
Як зауважив ЄСПЛ, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, пункт 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, пункт 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W. проти Об`єднаного Королівства», заява № 20166/92, пункт 36).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов протиУкраїни», № 20372/11, пункт 65; рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09, пункт 93).
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що відповідач, не виплачуючи позивачу страхові виплати та їх відрахування, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому правомірно задоволено позов. 
Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, а саме: визнання дій неправомірними щодо припинення страхових виплат, суд зазначає, що в даному випадку вчинення дій суб`єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб`єкту владних повноважень компетенції та не тягнуть за собою настання будь-яких негативних наслідків для особи, правові наслідки для позивача тягне акт індивідуальної дії – оскаржувані постанови. 
Отже достатнім та необхідним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною та скасування зазначених постанов відповідача та зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплатити заборгованість з щомісячних страхових виплат.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2021 р. у справі № 200/8943/21  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати підписання та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 10 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                    Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                       А.В. Гайдар

                                                                                Т.Г. Гаврищук