ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4124/22 Справа № 206/3827/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Комунальне підприємство "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризаціїї" Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Комунальне підприємство "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризаціїї" Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку.
       В обґрунтування позову зазначив, що 07.08.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчену угоду, а саме - Попередній договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 за змістом якого сторонами узгоджені істотні умови майбутньої угоди купівлі-продажу і взяті зобов`язання.
       Відповідно до умов попереднього договору покупець передав продавцю грошову суму в розмірі 7995,00 гривень з належної із покупця суми грошей в загальному розмірі 47970,00 гривень, за наступну покупку належного ОСОБА_2 незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , які належали йому на праві приватної власності. 
       В подальшому за договором-розпискою від 18.08.2004 року ОСОБА_2 підтвердив, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 6750 доларів США за будинок, що ним продається за адресою: АДРЕСА_2 , а також зобов`язувався до 30.11.2004 року підготувати документацію з оформлення цього будинку, поставити покрівлю, вікна, двері, відштукатурити стіни будинку за вищевказаною адресою. 
       18 серпня 2004 року ОСОБА_2 довіреністю уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси в усіх державних установах, органах, організаціях, підприємствах, в тому числі МЕТІ, Управлінні земельних ресурсів, органах нотаріату, з питань добудови, введення в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_2 , а також розпоряджатися (продати, обміняти, заставляти). 
       Відповідач фактично одержав від неї ринкову вартість за незакінчений будівництвом будинок (52 відсотки готовності) та земельну ділянку, проте свої зобов`язання за попереднім договором з підготовки документації по оформленню будинку по АДРЕСА_2 - не виконав. 
       Оскільки вона фактично з 2004 року є власником будинку, який повністю добудувала та в якому до сьогоднішнього часу проживає зі своєю сім`єю вважає, що має всі підстави визнання за нею права власності на будинок та земельну ділянку.
       Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд визнати дійсним договір купівлі - продажу від 07.08.2004 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1га., які знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
       Заочним рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 березня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку – відмовлено повністю.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
       В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
       Судом першої інстанції встановлено, що 07.08.2004 року між ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_2 (Продавець) було укладено нотаріально посвідчену угоду, а саме - Попередній договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 за змістом якого сторонами узгоджені істотні умови майбутньої угоди купівлі-продажу і взяті зобов`язання. Відповідно до умов попереднього договору покупець передав продавцю грошову суму в розмірі 7995,00 гривень, з належної із покупця суми грошей в загальному розмірі 47 970,00 гривень, за наступну покупку належних ОСОБА_2 незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , які належали йому на праві приватної власності.
       Відповідно до пункту 1 Попереднього договору від 07.08.2004 року сторонами узгоджено, що Покупець видає, а Продавець приймає грошову суму в розмірі 7995,00 гривень, що еквівалентно сумі 1 500,00 доларів США по курсу Національного банку України станом на цей час (07.08.2004), з належної із Покупця суми грошей в загальному розмірі 47 970,00 гривень, що еквівалентно сумі 9 000,00 доларів США, за наступну покупку належних ОСОБА_2 (52 відсотків готовності) з належною йому земельною ділянкою розташованих в АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві власності.
        ОСОБА_2 набув права власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку за договором купівлі-продажу незакінченого будівництвом будинку (52 відсотки готовності) укладеного між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) 25.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. зареєстрованого в реєстрі за номером 1376 (а.с.21-22), та за договором купівлі-продажу земельної ділянки укладеного 26.06.2001 року між (продавцем) ОСОБА_3 та (покупцем) ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. зареєстрованого в реєстрі за номером 1378 (а.с.19-20).
       Відповідно до договору – розписки від 18.08.2004 року, складеного ОСОБА_2 , останній підтвердив, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 6750 доларів США за будинок, що ним продається за адресою: АДРЕСА_2 , а також зобов`язується до 30.11.2004 року підготувати документацію з оформлення будинку по АДРЕСА_2 . В свою чергу ОСОБА_1 , як покупець, зобов`язувалась до 01.11.2004 року поставити покрівлю, вікна, двері, відштукатурити стіни будинку за вищевказаною адресою; у покупця залишається 500 доларів США для оформлення будинку (а.с.16).
       18 серпня 2004 року ОСОБА_2 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси в усіх державних установах, органах, організаціях, підприємствах, в тому числі МБТІ, Управлінні земельних ресурсів, органах нотаріату, з питань добудови, введення в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_2 , а також розпоряджатися ним (продати, обміняти, заставляти). Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., зареєстрована в реєстрі за номером 9203 (а.с.17-18).
       В судовому засіданні було встановлено, що відповідач на виконання умов попереднього договору передав позивачу документи, що підтверджували право власності відповідача на будинок та земельну ділянку.
       Позивач вважає, що з огляду на те, що відбулося повне виконання договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та прибудинкової земельної ділянки, але відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, тому слід визнати дійсним договір купівлі - продажу від 07.08.2004 року з підстав, передбачених ч. 2 ст.220 ЦК України та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1га., які знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 
       Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       За загальним правилом правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону (частина 4 статті 203 ЦК). Формою вчинення правочину є спосіб вираження волі сторін на його вчинення.
       Відповідно до вимог частини 1 статті 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       За приписами частини 3 статті 640 ЦК договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
       Згідно з статтею 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
       Статтею 657 ЦК визначено, що договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
       Правочини, щодо яких порушені вимоги закону про їх нотаріальне посвідчення, відповідно до частини 1 статті 215 ЦК вважаються нікчемними.
       Водночас в абзаці 2 частини 2 статті 215 зазначено, що у випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний дійсним.
       Так, за правилом частини 2 статті 220 ЦК якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
       При вирішенні спорів, пов`язаних з визнанням правочинів, які піддягали нотаріальному посвідченню, дійсними, зокрема в і порядку статті 220 ЦК, суду слід з`ясувати: - чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню; - з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення; - чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений (постанова ВС (КГС) від 22 жовтня 2019 року, справа № 909/68/18).
       При вирішенні вказаного спору, суд звертає увагу на те, що попередній договір купівлі продажу від 07.08.2004 року сам по собі, в силу положень ст. 635 ЦК України є укладеним та дійсним.
       Разом з тим, у відповідності до частини 2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
       За змістом ч. 3 ст. 635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
       Умовами пункту 4 вказаного попереднього договору передбачено, що Продавець, який одержав зазначену суму грошей, зобов`язується у разі невиконання умов договорів з його вини (відмови від нотаріального посвідчення договорів купівлі – продажу) повернути Покупцеві подвійну суму одержаних грошей.
       Таким чином, факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення основного договору, про що наголошує сам позивач, має наслідки настання відповідальності, які зазначені у пункті 4 Попереднього договору.
       З огляду на це, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 07.08.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсним та визнання за позивачем права власності на житловий будинок та земельну ділянку, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
       Крім того, вирішуючи спір по суті, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, хоча ці умови є обов`язковими для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
       Також колегія суддів зазначає, що ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
       Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
       Згідно чч. 2-3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
       Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
       Із комплексного аналізу Цивільного кодексу України, законів України, "Про основи містобудування", "Про регулювання містобудівної діяльності" випливає, що особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації. Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права.
       Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18).
       До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва.
       З копії технічного паспорту на вказаний спірний будинок вбачається, що в ньому містяться відомості про самочинне будівництво (а.с.40-46).
       З відповіді КП «ДМБТІ» від 22.11.2021 року вбачається, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_2 не проводилась. Інвентаризацію на нерухоме майно за вищевказаною адресою проведено 01.06.2001 року, згідно замовлення ОСОБА_3 . На час інвентаризації домоволодіння складалось : житловий будинок літ. А-2 (незавершений будівництвом, відсоток готовності 52%), огорожі № 1,2. 08 червня 2001 року ОСОБА_3 було надано довідку на об`єкт незавершеного будівництва для подання в Самарський райвиконком (а.с.156).
       Таким чином, враховуючи зазначене, ОСОБА_3 , як власник земельної ділянки та землекористувач в сукупності, мала право на її забудову, однак в ході розгляду даної справи судом не було встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами отримання нею, а в подальшому відповідачем чи позивачем, визначених законом відповідної проектної документації та дозвільних документів на початок будівельних робіт з будівництва спірного нерухомого майна.
       Разом з тим, з рішення виконавчого комітету Самарської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 450/4 від 28.10.1993р. гр. ОСОБА_3 відведено земельну ділянку пл. 1000 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку та господарчих будівель по АДРЕСА_2 та зобов`язано було останню протягом місяця одержати у відділі архітектури та містобудування райвиконкому рішення, акт на будівництво та після завершення будівництва оформити правоустановчі документи на домоволодіння через Міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с.78).
       Проте, з відповіді КП «ДМБТІ» від 22.11.2021 року вбачається, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_2 взагалі не проводилась (а.с.156).
       До теперішнього часу спірний житловий будинок не було введено в експлуатацію.
       Враховуючи зазначене колегія суддів зазначає, що законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Така позиція є усталеною і в практиці Верховного Суду.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
       Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2022 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: